Stvaranje vrijednosti.
Stvaranje bogatstva.
To su uistinu moćne riječi.
Možda pomišljate na financije, pomišljate na inovacije,
pomišljate na kreativnost.
Ali tko su kreatori vrijednosti?
Ako koristimo tu riječ, podrazumijevamo da neki ljudi ne stvaraju vrijednost.
Tko su oni?
Lijene dangube?
Oni koji izvlače vrijednost?
Oni koji uništavaju vrijednost?
Da bismo odgovorili na ovo pitanje, moramo imati ispravnu teoriju vrijednosti.
A ja sam ovdje da vam kao ekonomistica objavim
da smo se nekako izgubili po tom pitanju.
Nemojte biti tako iznenađeni.
Time sam htjela reći da smo ga prestali propitkivati.
Mi smo, zapravo, prestali postavljati stvarno teška pitanja
o tome koja je razlika između stvaranja vrijednosti i ekstrakcije vrijednosti,
proizvodnih i neproizvodnih djelatnosti.
No, dozvolite da vam ovdje dam neki kontekst.
2009. godine prošlo je baš oko godinu i pol dana
od jedne od najvećih financijskih kriza našeg vremena,
najveće poslije Velike depresije 1929. godine,
a direktori Goldman Sachsa su rekli:
Radnici Goldman Sachsa najproduktivniiji su na svijetu.
Učinkovitost i produktivnost za ekonomistu
zapravo su usko povezani s vrijednošću.
Vi nešto proizvodite
i proizvodite to dinamički i učinkovito.
Vi također proizvodite stvari koje svijet treba, želi i kupuje.
Kako je to moglo biti rečeno samo godinu dana nakon krize
u kojoj je zapravo ta banka, kao i mnoge druge --
Goldman Sacs sam samo izabrala kao primjer --
bile u središtu krize zbog toga jer su ustvari proizveli
neke prilično problematične financijske proizvode
uglavnom, ali ne isključivo, povezane s hipotekama
zbog kojih je više tisuća ljudi stvarno izgubilo svoje domove.
2010. godine, samo u jednom mjesecu, rujnu,
120,000 ljudi izgubilo je svoje domove zbog ovrha uslijed te krize.
Između 2007. i 2010.
8,8 milijuna ljudi izgubilo je posao.
I banke su morale biti spašavane na teret poreznih obveznika SAD-a
u ukupnom iznosu od 10 milijardi dolara.
Nismo čuli da su se porezni obveznici hvalili
da su oni bili kreatori vrijednosti, ali očito je, budući da su spasili
jednu od najvećih kompanija generatora vrijednosti,
možda su trebali.
Ono što želim sljedeće učiniti jest da se nekako zapitamo
kako smo izgubili put, kako to ustvari može biti
da izjava poput te prođe gotovo neprimjećena,
jer to nije bila prigodna šala, to je rečeno vrlo ozbiljno.
Dakle, željela bih vas vratiti 300 godina u prošlost ekonomskog razmišljanja
kada je taj izraz ustvari bio osporavan.
To ne znači da su bili u pravu ili u krivu,
no niste se tek tako mogli nazivati kreatorom vrijednosti, odnosno bogatstva.
Bilo je mnogo diskusija u okviru ekonomske profesije.
A ono što ja tvrdim je da smo na neki način zalutali
i to je zapravo omogućilo da taj termin, "stvaranje bogatstva" i "vrijednost",
postane prilično slab i lijen
i također lak plijen.
U redu? Pa počnimo -- ne volim vam to odati --
prije 300 godina.
Ono što je bilo zanimljivo prije 300 godina
je da je društvo još uvijek bilo poljoprivredno društvo.
Stoga ne iznenađuje da je ekonomistima tog vremena,
koji su se nazivali fiziokrati,
u središtu pažnje zapravo bio rad u poljoprivredi.
Kada su rekli, "Odakle dolazi vrijednost?"
gledali su na poljoprivredu.
I smislili su nešto što ja smatram vjerojatno prvom proračunskom tablicom,
koju su nazvali "Tableau Economique",
a to je napravio Francois Quesnay, jedan od vođa tog pokreta.
I to je bilo vrlo zanimljivo
jer nisu tek rekli "Poljoprivreda je izvor vrijednosti."
Oni su tada stvarno brinuli što se događa s tom vrijednošću
nakon što je proizvedena.
Ono što radi Tableau Economique,
-- pokušala sam to ovdje malo pojednostaviti --
je da društvo razbija na tri klase.
Poljoprivrednici koji stvaraju vrijednost, zvali su se "produktivna klasa".
Zatim drugi koji samo prenose dio te vrijednosti naokolo,
ali i to ima svrhu i potrebno je,
to su bili trgovci;
njih su nazivali "gazde".
Postojala je još jedna klasa koja je samo seljacima naplaćivala naknadu
za postojeću imovinu, zemlju,
i oni su se nazivali "sterilna klasa".
To je zaista teška riječ kad razmislite što ona znači:
da ako previše resursa odlazi zemljoposjednicima,
vi zapravo ugrožavate reproduktivni potencijal sustava.
I tako su sve ove male strelice ovdje bile njihov način simuliranja --
proračunske tablice i simulatori, ti momci su stvarno koristili velike podatke --
simulirali su što bi se stvarno dogodilo promjenom scenarija,
ako se bogatstvo ustvari ne reinvestira ponovo u proizvodnju
kako bi se povećala produktivnost zemlje,
nego se ustvari izvlači na razne načine
ili čak ako gazde dobivaju previše.
A ono što se kasnije dogodilo tijekom 1800.-tih,
a to više nije bila agrarna revolucija
nego industrijska revolucija,
bilo je to da su klasični ekonomisti,
a to su bili Adam Smith, David Ricardo, Karl Marx, revolucionari,
također postavili pitanje "Što je vrijednost?"
No, nije iznenađujuće da, budući da su zapravo živjeli
u industrijsko doba s pojavom strojeva i tvornica,
oni su rekli da je to industrijski rad.
Dakle, oni su imali radnu teoriju vrijednosti.
Ali ponovo, njihov je fokus bio na reprodukciji,
toj stvarnoj brizi o tome što se događa sa stvorenom vrijednošću
ako se ona izvlači iz sustava.
U knjizi "Bogatstvo naroda"
Adam Smith je dao zaista sjajan primjer tvornice pribadača gdje, kako je rekao,
ako samo jedna osoba radi cijelu pribadaču,
tada možete napraviti najviše jednu pribadaču dnevno.
Ali ako zaista investirate u tvorničku proizvodnju i podjelu rada,
novo razmišljanje --
mi bismo danas upotrijebili riječ "organizacijska inovacija" --
tada biste mogli povećati produktivnost,
rast i bogatstvo naroda.
Tako je on pokazao da bi 10 specijaliziranih radnika
u koje se investiralo, u njihov ljudski kapital,
mogli proizvesti 4800 pribadača dnevno
nasuprot samo jedne koju proizvede jedan nespecijalizirani radnik.
On i njegovi kolege, klasični ekonomisti,
također su podijelili aktivnosti na proizvodne i neproizvodne.
(Smijeh)
A one neproizvodne nisu bile --
mislim da se smijete jer je većina vas na toj listi, zar ne?
(Smijeh)
Odvjetnici! Mislim da je bio u pravu što se tiče odvjetnika.
Svakako ne profesori, bilo koji ljudi od slova.
Dakle, odvjetnici, profesori, vlasnici dućana, glazbenici.
Očito je mrzio operu.
Mora da je gledao najgoru izvedbu u svom životu
veče prije no što je pisao ovu knjigu
jer najmanje je tri profesije tamo gore povezane s operom.
No to nije bila vježba da se kaže, "Nemojte raditi te stvari."
To je bilo tek, "Što će se dogoditi ako zaista
na kraju dozvolimo da neki dijelovi ekonomije postanu preveliki
bez da razmišljamo o tome kako povećati produktivnost
izvorne vrijednosti koju su smatrali ključnom,
a to je bio industrijski rad.
Ponavljam, nemojte se pitati je li to ispravno ili pogrešno,
o tome se samo mnogo raspravljalo.
Sastavljanje tih listi
zapravo ih je natjeralo da postavljaju zanimljiva pitanja.
A njihov fokus, kao i fokus fiziokrata,
bio je ustvari na tim objektivnim uvjetima proizvodnje.
Također su, na primjer, obratili pažnju na klasnu borbu.
Njihovo razumijevanje nadnica
moralo je biti povezano s objektivnim odnosima moći,
pregovaračkim snagama kapitala i radnika.
I još, tvornicama, strojevima, podjelom rada,
poljoprivrednom zemljom i onim što se s njom događalo.
Tako je velika revolucija koja se tada dogodila --
a to se, uzgred, ne predaje često na nastavi ekonomije --
velika revolucija koja se dogodila s današnjim sustavom
ekonomskog razmišljanja kojeg imamo,
a naziva se "neoklasična ekonomija",
bila je u potpunoj promjeni logike.
Promijenila se na dva načina.
Fokus se premjestio s objektivnih uvjeta na subjektivne.
Dozvolite mi da objasnim što pod time mislim.
Objektivni na način koji sam upravo opisala.
Subjektivni u smislu da je sva pažnja okrenuta
na to kako različiti pojedinci donose svoje odluke.
Dobro, radnici maksimiziraju svoje izbore dokolice nasuprot radu.
Potrošači maksimiziraju svoju takozvanu korisnost,
što je zamjena za sreću.
A tvrtke maksimiziraju svoj profit.
A ideja iza toga je da tada sve to možemo spojiti zajedno
i vidjeti u što se to pretvara,
a to su ove krasne, elegantne krivulje ponude i potražnje
koje proizvode cijenu,
ravnotežnu cijenu.
To je ravnotežna cijena jer smo joj još dodali
mnogo jednadžbi Newtonove fizike
gdje je centar gravitacije uvelike dio principa organizacije.
No, druga važna stvar ovdje je da ravnotežna cijena, ili cijene,
iskazuju vrijednost.
Dakle, revolucija je ovdje promjena s objektivnog na subjektivno,
ali također logika više nije ona: što je vrijednost,
kako se ona određuje,
koji je reproduktivni potencijal ekonomije,
što onda vodi do teorije cijena,
nego je obrnuto:
teorija cijena i razmjene
koja iskazuje vrijednost.
Dakle, to je ogromna promjena.
A to nije tek akademska vježba, koliko god možda bilo fascinirajuće.
To utječe na to kako mjerimo rast.
To utječe na to kako usmjeravamo ekonomiju da proizvodi više nekih djelatnosti,
a manje drugih,
također kako honoriramo neke djelatnosti više od drugih.
I to vas također navodi da razmislite
ustajete li veselo iz kreveta bez obzira jeste li kreator vrijednosti ili ne,
i kako sam sustav cijena, ako ne vi sami, utječe na to.
Dakle, spomenula sam da utječe na to kako razmišljamo o outputu.
Ako, na primjer, u BDP uključimo samo
one djelatnosti koje imaju cijenu,
događaju se svakakve neobične stvari.
Feministički ekonomisti i ekološki ekonomisti
zaista su mnogo o tome pisali.
Dozvolite da vam dam neke primjere.
Ako oženite dadilju svoje djece, BDP će pasti, zato nemojte to činiti.
Nemojte doći u iskušenje da to učinite, u redu?
Zato jer neka djelatnost za koju se prije možda plaćalo
još uvijek se radi, ali više nije plaćena.
(Smijeh)
Ako zagađujete, BDP raste.
Ipak to nemojte raditi, ali ako radite pomažete ekonomiju.
Zašto? Zato jer nekome zapravo moramo platiti da to očisti.
Također je zaista zanimljivo ono što se dogodilo s financijama
u financijskom sektoru BDP-a.
Usput, to je također nešto što me uvijek iznenađuje
da mnogi ekonomisti ne znaju.
Sve do 1970.-e
najveći dio financijskog sektora nije bio ni uključen u BDP.
Na to se nekako indirektno, možda nesvjesno,
još uvijek gledalo očima fiziokrata
kao na tek neku vrstu premještanja stvari naokolo,
a ne stvarnu proizvodnju nečeg novog.
Dakle samo one aktivnosti koje su imale eksplicitnu cijenu bile su uključene.
Na primjer, ako ste podigli hipoteku, naplaćena vam je pristojba,
to je ušlo u BDP i nacionalni dohodak i račun proizvoda.
Ali, na primjer, plaćanje neto kamata nije,
razlika između onoga što su banke zarađivale od kamata,
ako su vam dali kredit, i onoga što su isplaćivali kao depozit.
To nije bilo uključeno.
I onda su ljudi iz računovodstva počeli gledati neke podatke
koji su počeli pokazivati da je veličina financija
i tih plaćanja neto kamata
ustvari značajno porasla.
I to su nazvali "bankovni problem".
To su bili neki ljudi koji su radili unutar Ujedinjenih naroda
u grupi zvanoj Sustavi nacionalnih računa - SNA.
Oni su to nazvali "bankovni problem",
kao, "O Bože, ta stvar je ogromna, a mi je nismo ni uključili."
Pa umjesto da stanu i stvarno naprave Tableau Economique
ili postave neka od tih fundamentalnih pitanja
koja su postavljali i klasičari o tome što se stvarno događa,
podjeli rada između raznih vrsta djelatnosti u ekonomiji,
oni su jednostavno tim plaćanjima neto kamata dali ime.
Tako su komercijalne banke to nazvale "financijska intermedijacija".
To je ušlo u NIPA račune nacionalnog dohotka i proizvoda.
A investicijske banke su nazvane "djelatnost preuzimanja rizika",
i to je ušlo unutra.
U slučaju da nisam ovo dobro objasnila,
ova crvena linija pokazuje koliko je brže
rasla financijska intermedijacija kao cjelina
u usporedbi s ostatkom ekonomije, plava linija, industrijom.
A to je bilo prilično neobično
jer ono što se ustvari dogodilo, a što mi danas znamo,
a različiti ljudi pišu o tome,
a ove podatke ovdje objavila je Bank of England,
jeste da je mnogo onoga što su financije zapravo radile
od sedamdesetih i osamdesetih pa nadalje
bilo je u biti financiranje samih sebe:
financiranje financijskog financiranja.
A pod tim podrazumijevam financije, osiguranje i nekretnine.
Naime, u Velikoj Britaniji
oko 10 do 20 posto financija
nađe svoj put do stvarne ekonomije, do industrije,
recimo energetskog sektora, farmaceutskog sektora,
informatičkog sektora,
ali najveći dio se vraća u taj akronim FIRE:
Financije, Osiguranje (Insurance) i Nekretnine (Real estate).
Vrlo je primjereno nazvan FIRE.
To je zanimljivo jer, zapravo,
time se ne želi reći da su financije dobre ili loše,
već stupanj do kojeg je,
već zato što im se morao pridjenuti naziv,
jer su ustvari imali prihod koji se generirao,
umjesto da se stalo i upitalo, "Što se tu zapravo radi?" --
to bila propuštena prilika.
Slično tome, u stvarnoj ekonomiji, u samoj industriji, što se događalo?
I taj stvarni fokus na cijene i također cijene dionica
generirao je golemi problem reinvestiranja.
Ponovo, ta stvarna briga fiziokrata kao i klasičara
o razini do koje se vrijednost koja se generira u ekonomiji
zapravo reinvestira natrag u nju.
I tako ono što danas imamo je ultrafinancijalizirani industrijski sektor
gdje se sve više dio profita i neto prihoda
ustvari ne vraća u proizvodnju,
u obuku ljudskog kapitala, u istraživanje i razvoj,
nego se jednostavno izvlači kupovanjem vlastitih dionica,
zbog čega rastu dioničke opcije, što je zapravo način na koji se
plaćaju mnogi izvršni direktori.
Otkup izvjesne količine vlastitih dionica apsolutno je u redu,
no ovaj sustav je potpuno izmakao kontroli.
Ovi brojevi ovdje pokazuju
da je u zadnjih 10 godina 466 kompanija od Standard & Poor's 500 kompanija
potrošilo preko četiri bilijuna samo na otkup vlastitih dionica.
I što onda vidite ako sve to zbrojite na makroekonomskoj razini,
dakle ako pogledamo sveukupno poslovno ulaganje,
koje je postotak BDP-a,
vidite također ovaj padajući nivo poslovnog ulaganja.
I to je problem.
To je, uzgred, golemi problem za kvalifikacije i generiranje poslova.
Mogli ste čuti ovih dana da se velika pažnja poklanja pitanju
"Preuzimaju li roboti naše poslove?"
Pa mehanizacija je ustvari stoljećima preuzimala poslove,
no sve dok su se profiti reinvestirali natrag u proizvodnju
to nije bilo važno: pojavljivali su se novi poslovi.
Ali ovo odsustvo reinvestiranja ustvari je vrlo opasno.
Slično tome, u farmaceutskoj industriji, na primjer, kako se utvrđuju cijene?
Prilično je zanimljivo kako se pritom ne gleda na te objektivne uvjete
kolektivnog načina na koji se stvara vrijednost u ekonomiji.
Tako u sektoru u kojem imate mnoštvo različitih sudionika --
javni, privatni, naravno, ali također i organizacije trećeg sektora --
koji stvaraju vrijednost,
način na koji mi zapravo mjerimo vrijednost u tom sektoru
je kroz sam sustav cijena.
Cijene iskazuju vrijednost.
Tako kada je nedavno
cijena jednog antibiotika narasla 400 posto preko noći
upitali su direktora, "Kako ste mogli to učiniti?
Ljudima je zaista potreban taj antibiotik.
To je nepravedno."
On je rekao, "Ali imali smo moralni imperativ
da dozvolimo rast cijena koliko god tržište može izdržati,"
potpuno zanemarujući činjenicu da u SAD-u, na primjer,
Nacionalni institut za zdravstvo troši preko 30 milijardi godišnje
za medicinska istraživanja koja ustvari vode do tih lijekova.
Dakle, ponovo, nedostatak brige za te objektivne uvjete
i dozvoljavanje da sustav cijena sam iskazuje vrijednost.
Međutim, ovo nije tek akademska vježba,
koliko god možda bilo zanimljivo.
Sve ovo zaista je važno za način na koji mjerimo output,
kako upravljamo ekonomijom,
hoćete li se osjećati produktivnima,
koje sektore ćemo na kraju pomoći, podržati
i također učiniti da ljudi budu ponosni što su dio njih.
Ustvari, vraćajući se na taj citat,
nije iznenađujuće da je Blankfein to mogao reći.
On je bio u pravu.
Po načinu na koji zapravo mjerimo proizvodnju, produktivnost
i vrijednost u ekonomiji,
naravno da su radnici Goldman Sacsa najproduktivniji.
Oni zaista zarađuju najviše.
Cijena njihovog rada iskazuje njihovu vrijednost.
No ovo postaje tautologija, naravno.
Stoga postoji stvarna potreba za preispitivanjem.
Moramo preispitati način na koji mjerimo output
i zapravo postoje neki sjajni eksperimenti diljem svijeta.
Tako, na primjer, na Novom Zelandu imaju bruto nacionalni indikator sreće.
U Bhutanu također razmišljaju o indikatorima sreće i blagostanja.
No problem je u tome da ne možemo samo pridodavati stvari.
Zaista moramo zastati,
a mislim da bi ovo trebao biti trenutak za stanku,
budući da vidimo kako se malo toga uistinu promijenilo od financijske krize,
kako bismo bili sigurni da također ne brkamo
ekstrakciju vrijednosti sa stvaranjem vrijednosti.
Dakle promatrajući ono što je uključeno, ne samo dodavati više,
kako bismo bili sigurni da, na primjer, ne brkamo rentu s profitom.
Za klasičare je renta bila nezarađeni prihod.
Danas je renta, kada se o njoj govori u ekonomiji,
tek jedna manjkavost u odnosu na konkurentnu cijenu
koja bi se mogla prevladati ako uklonite neke asimetrije.
Drugo, naravno da bismo mogli usmjeriti aktivnosti
prema onom što su klasičari zvali
"granica produktivnosti".
To ne bi trebalo biti mi-protiv-njih,
velike, zločeste financije protiv dobrih drugih sektora.
Mogli bismo reformirati financije.
Postojala je, na neki način stvarna izgubljena prilika nakon krize.
Mogli smo uvesti porez na financijske transakcije
koji bi nagrađivao dugoročnost nasuprot kratkoročnosti,
ali nismo odlučili učiniti to globalno.
Možemo. Možemo se predomisliti.
Možemo također uspostaviti nove vrste institucija.
Na primjer, postoje različite vrste javnih financijskih institucija širom svijeta
koje zaista omogućavaju to strpljivo dugoročno predano financiranje
koje pomaže rast malih tvrtki i razvoj infrastrukture i inovacija.
No, ne mora se to odnositi samo na output.
Ne mora to biti samo u vezi stope outputa.
Trebali bismo, kao društvo, zastati
i upitati: Koju mi to vrijednost uopće stvaramo?
I željela bih samo završiti činjenicom da ovaj tjedan slavimo
pedesetu godišnjicu spuštanja na Mjesec.
To je zahtijevalo da javni sektor, privatni sektor,
investiraju i inoviraju na razne načine,
ne samo u vezi s aeronautikom.
To je uključivalo investicije u područjima poput nutricionizma i materijala.
Bilo je mnogo stvarnih grešaka koje su učinjene usput.
Ustvari, ono što je vlada učinila je da je iskoristila punu snagu posredovanja,
kako bi potakla rješenja odozdo-prema-gore,
od kojih su neka bila neuspješna.
No jesu li neuspjesi dio stvaranja vrijednosti?
Ili su samo greške?
Ili kako mi zapravo njegujemo eksperimentiranje,
pokušaj i grešku i grešku i grešku?
Bell Labs, koji je bio laboratorij za istraživanje i razvoj AT&T-a,
zapravo dolazi iz onog doba kada je vlada bila prilično smiona.
Zapravo je od AT&T-a tražila da, kako bi zadržao svoj monopolistički status,
mora reinvestirati svoj profit natrag u stvarnu ekonomiju,
inovacije
i inovacije izvan telekomunikacija.
To je bila povijest, rana povijest Bell Labs-a.
Pa kako onda možemo postići nove uvjete u vezi reinvestiranja
da kolektivno investiramo u nove vrste vrijednosti
usmjerene prema nekim od najvećih izazova našeg vremena,
poput klimatskih promjena?
To je ključno pitanje.
No moramo se također zapitati,
da je postojao izračun neto tržišne vrijednosti
ili analiza troškova i dobitka
u vezi s time treba li ili ne, čak pokušati, otići na Mjesec i natrag
u jednoj generaciji,
vjerojatno ne bismo niti započeli.
Zato, hvala Bogu,
jer ja kao ekonomistica mogu vam reći,
vrijednost nije samo cijena.
Hvala.
(Pljesak)