Idag vill jag tala om hur läsandet kan förändra våra liv
och om begränsningarna i denna förändring.
Jag vill tala med er om hur läsande kan ge oss en värld vi kan dela,
full av stark mänsklig samhörighet.
Men även om hur denna samhörighet aldrig är fullkomlig.
Hur läsande i slutändan är en enslig, individuell uppgift.
Författaren som förändrade mitt liv
var den framstående afroamerikanska romanförfattaren James Baldwin.
När jag växte upp i västra Michigan på 1980-talet
fanns det få asiatisk-amerikanska författare som skrev om social förändring.
Jag tror det var därför jag vände mig till James Baldwin
som ett sätt att fylla detta tomrum, ett sätt att känna mig rasmedveten.
Men kanske för att jag inte själv var afroamerikanska
kände jag mig också utmanad och anklagad av hans ord.
Särskilt av dessa ord:
"Det finns liberaler som har alla korrekta åsikter
men inga verkliga övertygelser.
När det kommer till kritan och det förväntas resultat
finns de plötsligt inte där."
De finns plötsligt inte där.
Jag tog dessa ord mycket bokstavligt.
Var bör jag placera mig själv?
Jag åkte till Mississippi Delta,
ett av de fattigaste områdena i USA.
Detta är en plats av stor historisk betydelse.
Afroamerikaner riskerade på 60-talet sina liv för rätten till utbildning
och för rösträtt.
Jag ville vara en del av denna förändring
och hjälpa tonåringar att nå examen och gå vidare till college.
När jag kom till Mississippi-deltat
var det fortfarande en fattig plats,
fortfarande segregerat,
fortfarande i drastiskt behov av förändring.
I min skola, där jag var placerad,
fanns det inget bibliotek, ingen studiehandledare,
men det fanns en polistjänsteman.
Hälften av lärarna var vikarier
och när eleverna bråkade
blev de skickade till det lokala häktet.
Detta är skolan där jag träffade Patrick.
Han var 15 år, hade gått om två klasser, och gick nu i åttonde klass.
Han var tystlåten och inåtvänd
som om han alltid satt i djupa tankar.
Han hatade att se folk bråka.
En gång såg jag honom gå emellan två tjejer som var i slagsmål
och blev själv nedslagen.
Patrick hade ett enda problem.
Han ville inte komma till skolan.
Han sa att ibland var skolan bara för nedslående
med ständiga bråk och lärare som sa upp sig.
Därtill hade hans mor två jobb
och var för trött för att få honom till skolan.
Så det blev mitt jobb att få honom att komma till skolan.
Och eftersom jag var tokig, 22 år och nitiskt optimistisk
var min strategi att åka hem till honom
och säga: "Hej, vill du komma till skolan?"
Och det funkade faktiskt.
Han började komma till skolan varje dag.
Och han började blomstra på mina lektioner.
Han skrev dikter, han läste böcker.
Han kom till skolan varje dag.
Ungefär samtidigt
som jag hade börjat få verklig kontakt med Patrick
kom jag in på juridikprogrammet
på Harvard.
Återigen tvingades jag fundera på var jag skulle placera mig själv,
var behövs jag?
Och jag tänkte för mig själv
att Mississippi-deltat är en plats där folk med pengar,
folk med möjligheter,
de ger sig av.
Och de som stannar kvar
är de som inte kan ge sig av.
Jag ville inte vara bland dem som gav sig av.
Jag ville vara bland dem som stannade.
Å andra sidan så kände jag mig ensam och trött.
Så jag övertygade mig själv att jag kunde bidra till förändring
i en större omfattning om jag hade en prestigefylld juridikexamen.
Så jag gav mig av.
Tre år senare
när jag snart skulle gå ut juridikprogrammet
blev jag uppringd av en vän
som berättade att Patrick hade hamnat i slagsmål och dödat en person.
Jag var förkrossad.
En del av mig trodde inte på det,
men en annan del visste att det var sant.
Jag flög ner för att träffa Patrick.
Jag besökte honom i häktet.
Och han berättade för mig att det var sant.
Att han hade dödat en person.
Och han ville inte prata mer om det.
Jag frågade vad som hade hänt med skolan
och han sa att han hade hoppat av året efter det att jag gav mig av.
Sedan ville han berätta något mer.
Han tittade ner och sa att han hade en liten dotter
som var nyfödd.
Han kände att han hade svikit henne.
Det var allt vi hann med, samtalet kändes stressat och obekvämt.
När jag lämnade häktet hörde jag en röst inom mig säga:
"Kom tillbaka.
Om du inte återvänder nu, så kommer du aldrig att återvända."
Så jag gick ut juridikprogrammet och åkte tillbaka.
Jag återvände för att möta Patrick,
för att se om jag kunde hjälpa honom med hans rättsfall.
När jag mötte honom för andra gången
trodde jag att jag hade en bra idé, så jag sa:
"Patrick, skulle du kanske vilja skriva ett brev till din dotter
så att du kan hålla henne i dina tankar?"
Och jag gav honom penna och papper,
och han började skriva.
Men när jag såg pappret som han lämnade tillbaka
blev jag chockad.
Jag kände inte igen hans handstil,
han hade gjort enkla stavfel.
Och som lärare visste jag
att en elev kunde förbättras avsevärt
på mycket kort tid,
men jag trodde aldrig att en elev kunde försämras så drastiskt.
Men det som smärtade mig mest
var att läsa det han hade skrivit till sin dotter.
Han hade skrivit:
"Förlåt för mina misstag, förlåt för att jag inte har funnits där för dig."
Detta var allt han kände att han hade att säga till henne.
Jag undrade hur jag kunde övertyga honom om
att det fanns mer att säga,
att det fanns delar av honom som han inte behövde be om förlåtelse för.
Jag ville få honom att inse
att han hade något värdefullt att dela med sin dotter.
Varje dag under de kommande sju månaderna
besökte jag honom och tog med mig böcker.
Min tygväska blev ett litet bibliotek.
Jag tog med mig James Baldwin,
Walt Whitman och C.S. Lewis.
Jag tog med mig handböcker om träd och fåglar
och vad som kom att bli hans favoritbok, en ordbok.
Vissa dagar
satt vi timmar i tystnad och läste.
Andra dagar
läste vi tillsammans, vi läste poesi.
Vi började med att läsa haikus, hundratals haikus,
ett bedrägligt enkelt mästerverk.
Och jag bad honom att dela med sig av sina favorithaikus.
Och några av dem är ganska roliga.
Som denna av Issa:
"Spindlar, oroa er inte jag städar inte så noga."
Och denna: "Slumrade halva dagen, ingen bestraffade mig!"
Och denna underbart vackra, som handlar om den första snön:
"Hjortar slickar första frosten från varandras päls."
Det finns något mystiskt och underbart
med hur en dikt ser ut.
Mellanrummen är lika viktiga som själva orden.
Vi läste denna dikt av W.S. Merwin
som han skrev efter att han sett sin fru arbeta i trädgården
och insåg att de skulle spendera resten av sina liv tillsammans.
"Låt mig föreställa mig att vi återkommer
när vi så vill och det är vår
Vi är inte äldre än vi någonsin var
De tärande sorgerna har lättat som ett morgonmoln
genom vilket morgonen sakta kommer ikapp sig själv"
Jag frågade Patrick vilken versrad som var hans favorit och han sa:
"Vi är inte äldre än vi någonsin var."
Han sa att det påminde honom om en plats där tiden stannat
där tid inte längre spelar någon roll.
Jag undrade om han hade en sådan plats,
där tiden varar för evigt.
Han sa: "Min mor."
När man läser en dikt tillsammans med någon annan
förändras diktens betydelse.
När det blir personligt för den andra, blir det även personligt för dig.
Sedan läste vi böcker, så många böcker.
Vi läste Frederick Douglass biografi,
en amerikansk slav som lärde sig själv att läsa och skriva
och som lyckades fly till frihet på grund av att sin läskunnighet.
Jag hade alltid sett Frederick Douglass som en hjälte
och jag tänkte på hans berättelse som upplyftande och hoppfull.
Men den här boken gjorde Patrick panikslagen.
Han fixerade på en berättelse om hur husbönderna i juletider
gav slavarna gin
för att bevisa för dem att de inte skulle klara av att hantera frihet.
Eftersom slavarna snubblade runt på åkrarna.
Patrick sa att han kunde relatera till detta.
Han sa att det finns folk i häktet som, liksom slavar,
inte vill tänka på sin situation
eftersom det är för plågsamt.
För plågsamt att tänka på det förflutna,
för plågsamt att tänka på hur långt vi har kvar att gå.
Hans favoritrad var denna:
"Vad som helst för att slippa tänka!
Det var detta eviga tänkande på min situation som plågade mig så."
Patrick tyckte att Douglass var modig som skrev och fortsatte att tänka.
Men Patrick skulle aldrig veta hur mycket han liknade Douglass för mig.
Hur han fortsatte läsa, trots att det gjorde honom panikslagen.
Han avslutade boken före mig.
Han läste den
i en betonglagd trappa utan belysning.
Sedan började vi läsa en av mina favoritböcker,
"Gilead" av Marilynne Robinson,
som är ett enda långt brev från en far till sin son.
Han tyckte mycket om denna rad:
" Jag skriver detta delvis så att du ska veta
att om du någonsin funderar över vad du åstadkommit i ditt liv...
för mig så har du betytt Guds nåd,
ett mirakel, mer än ett mirakel."
Något med detta sätt att uttrycka sig, denna kärlek, denna längtan och denna ton
återuppväckte Patricks längtan efter att skriva.
Och han fyllde åtskilliga anteckningsböcker
med brev till sin dotter.
I dessa vackra, invecklade brev
föreställde han sig själv med sin dotter paddla kanot nerför Mississippifloden.
Han föreställde sig att de fann en bergsfors
med underbart klart vatten.
När jag iakttog Patrick skriva
tänkte jag för mig själv,
och nu vill jag fråga er alla,
hur många av er har skrivit ett brev till någon som ni känt att ni svikit?
Det är så mycket lättare att bara sluta tänka på dessa människor.
Men Patrick dök upp varje dag och stod framför sin dotter
och ställde sig själv till svars inför henne.
ord för ord med intensiv koncentration.
Jag ville i mitt eget liv
våga utsätta mig själv för risker.
Att göra det betyder att visa sitt hjärtas styrka.
Nu vill jag ta ett steg tillbaka och ställa en obekväm fråga.
Vem är jag att berätta denna historia om Patrick?
Patrick är den som har levt med denna smärta
och jag har inte gått hungrig en enda dag i mitt liv.
Jag har tänkt mycket på detta,
men det jag vill säga är att berättelsen inte bara handlar om Patrick.
Den handlar om oss.
Om ojämlikheten mellan oss.
Världen av överflöd
som Patrick, hans föräldrar och hans far- och morföräldrar
blev utestängda från.
I denna berättelse representerar jag denna värld av överflöd.
Och när jag berättar den vill jag inte dölja mig själv.
Dölja den makt jag faktiskt har.
När jag berättar denna historia vill jag avslöja denna makt
för att sedan fråga
hur kan vi minska avståndet mellan varandra?
Läsande är ett sätt att förkorta detta avstånd.
Det ger oss en stillsam värld som vi kan dela med varandra
som vi kan dela i jämlikhet.
Nu undrar du kanske vad som hände med Patrick.
Räddade läsandet hans liv?
Ja och nej.
När Patrick kom ut från fängelset
hade han en olidlig resa framför sig.
Arbetsgivare avvisade honom på grund av hans kriminella bakgrund,
hans bästa vän, hans mor, dog vid 43 års ålder
av hjärtsjukdom och diabetes.
Han har varit hemlös, han har gått hungrig.
Så folk säger mycket om läsande som för mig känns överdrivet.
Att vara läs-och skrivkunnig räddade honom inte från diskriminering.
Det förhindrade inte hans mors död.
Så vad är läsandet bra för?
Jag har några svar som avslut.
Läsandet fyllde hans inre liv
med mystik, med fantasi,
med skönhet.
Läsandet gav honom inre bilder som skänkte honom glädje:
berg, hav, hjort, frost.
Ord som ger en smak av en fri och äkta värld.
Läsandet gav honom orden för det han hade förlorat.
Hur dyrbara är inte dessa ord skrivna av poeten Derek Walcott?
Patrick lärde sig denna dikt utantill.
"Dagar som jag haft,
dagar som jag förlorat,
dagar, som liksom döttrar, växer ur
min skyddande famn."
Läsandet lärde honom förstå sitt eget mod.
Kom ihåg att han fortsatte läsa verk av Fredrick Douglass
trots att han fann dem smärtsamma.
Han fortsatte vara medveten, trots att medvetenhet gör ont.
Läsandet är en form av tankearbete.
Det är därför det är så svårt att läsa, eftersom det betyder att vi måste tänka.
Och Patrick valde att tänka, snarare än att inte tänka.
Läsandet gav honom ett språk för att kunna tala med sin dotter.
Läsandet inspirerade honom att vilja skriva.
Det finns en stark länk mellan läsande och skrivande.
När vi börjar läsa
börjar vi finna ord.
Han fann orden som fick honom att föreställa sig dem två tillsammans.
Han fann orden
för att beskriva hur mycket han älskade henne.
Läsandet förändrade också vårt förhållande till varandra.
Det gav oss en möjlighet till ömhet,
att bortse från våra sätt att se på saker.
Och läsandet tog ett ojämlikt förhållande
och gav tillbaka ett ögonblick av jämlikhet.
När du möter en person som en läsare
möter du honom för första gången.
på nytt, om igen.
Det är omöjligt att veta på förhand vilken som är hans favoritrad.
Vilka minnen och sorger han bär på.
Och du ställs inför hans innersta hemligheter.
Och sedan börjar du undra: "Vad består egentligen mitt inre liv av?
Vad har jag som är värt att dela med någon annan?"
Jag vill avsluta
med några av mina favoritrader från Patricks brev till hans dotter.
"Floden är skuggig på vissa platser
men ljuset skiner igenom trädens springor ...
På några av grenarna hänger mängder av mullbär.
Du sträcker ut din arm för att plocka några."
Och detta underbara brev där han skriver:
"Blunda och lyssna till ljudet av orden.
Jag kan den här dikten utantill
och jag skulle vilja att också du lärde dig den."
Tack så mycket allihopa.
(Applåder)