Varje förälders värsta mardröm:
den 20 juli 2012,
min telefon ringer 4.30 på morgonen.
Det är min son Alex flickvän, Amanda, som hysteriskt säger:
"Tom, Tom, det var en skjutning,
och de släpade ut mig från bion.
De lät mig inte stanna. Jag ville, men de släpade ut mig".
Jag säger till Amanda: "Amanda, är du okej? Är du skadad?"
Och hon sade nej, att hon var okej,
att Alex hade räddat hennes liv.
Så jag säger: "Amanda, var är Alex?"
Och hon säger, gråtandes: "Jag vet inte, vi kan inte hitta honom.
De släpade ut mig från bion. De tvingade mig att gå. Han blev skjuten.
Jag försökte väcka honom, men jag kunde inte väcka honom.
Han ville inte resa på sig.
De släpade iväg mig. Jag ville inte lämna honom".
Och jag säger till Amanda:
"Sista gången du såg Alex,
blödde han?
Hade du något av hans blod på dig?"
Och hon ropar: "Ja, mycket", och bryter ihop.
Alex älskade Amanda.
Och han var en av de mest hedervärda männen på jorden,
och vid 24 års ålder
fick han göra valet att riskera sitt liv
för att se till att hon skulle få leva.
Jag visste i mitt hjärta att om han inte kunde resa på sig
så var han död.
Jag hade precis anlänt
natten innan
med min fru Caren
och min yngsta son
till en veckas semester på Hawaii.
Vi var bokstavligt talat
5 300 kilometer bort.
Caren och jag började frenetiskt att ringa hans mobiltelefon,
till ingen nytta.
Vi lämnade flera meddelanden.
Sedan vände vi oss till media.
Men allt vi kunde hitta
var information om mördaren
och hans minerade lägenhet.
Vi försökte ringa Auroras polisstation,
men det var omöjligt att få ett svar.
Men i efterhand var det förståeligt.
De handskades med
12 döda, 70 skadade,
en massaker så hemsk
att polisen var tvungen att förflytta några av offren till sjukhusen
i baksätena på deras polisbilar, för att de hade slut på ambulanser.
Det var en fruktansvärd och kaotisk scen.
Vi skulle aldrig se Alex igen,
hans skador så svåra
att jag var tvungen att skydda även hans mamma
från att se honom,
av rädsla att det skulle bli den bestående bilden av honom i hennes minne.
Men vet ni vem vi skulle komma att se igen och igen?
Mördaren.
Hans bilder var överallt.
En artikel var sex stycken lång
och innehöll hans namn 41 gånger.
Media hade gjort honom berömd.
Men min förstfödde son, Alex,
en hjälte,
var utelämnad från de första rapporterna.
Caren och jag förstod direkt att det var något fel
med sättet som media reagerar på dessa slumpmässiga masskjutningar
sedan Columbine.
Vi började göra efterforskningar,
och vi förstod
att om vi kunde förändra
sättet media rapporterar på,
så skulle vi kunna reducera antalet skjutningar
och rädda liv.
(Applåder)
Låt mig förklara.
Nästan varenda slumpmässig masskjutare
har någonting gemensamt.
Kan någon gissa vad det är?
De vill ha ökändhet.
De vill bli berömda.
Faktum är att
dessa mördare själva berättar det för oss.
Sandy Hook-mördaren
hade ett kalkylblad
över tidigare massmördare och deras dödssiffror.
Mördaren på nattklubben Puls i Orlando
ringde en lokal nyhetsstation –
under sin attack! –
och kollade sedan Facebook för att se om han hade blivit viral.
Parkland-mördaren
spelade in och postade
en video
där han sade:
"När du ser mig på nyheterna kommer du veta vem jag är".
Biografmördaren i Aurora berättade för sin psykiater
att han insåg att han inte kunde göra ett intryck på världen inom vetenskap,
men han kunde bli berömd
genom att spränga folk i luften.
Och det allra mest träffande,
Mördaren på Umpqua Community College
skrev på sin blogg om en tidigare massmördare,
han skrev:
"Jag har noterat att människor som han
är helt ensamma och okända,
men när de spiller lite blod
så vet hela världen vem de är".
En man som var känd av ingen är nu känd av alla,
hans ansikte klistrat på varje skärm,
hans namn på läpparna hos alla på planeten,
allt på en dag.
Det verkar som att ju fler du dödar,
desto mer ställs du i rampljuset.
Det här är bara några få exempel.
Jag skulle kunna fortsätta.
Dessa mördare berättar för oss att de vill bli berömda
precis som mördarna före dem,
och media fortsätter att ge dem precis vad de vill åt:
ökändhet.
Vapendebatten är mycket känsloladdad,
och våra psykiska problem är mycket komplicerade.
Båda kommer ta tid att rätta till.
Men för att minska massakrerna
behöver vi ingen kongressakt.
Vad vi behöver är en samvetesakt
för producenterna och konsumenterna av massmedia
på att ta bort ökändhetsbelöningen.
(Applåder)
Så för att rädda liv,
startade Caren och jag "No Notoriety",
med syftet att utmana media
till att skydda våra samhällen
genom att följa dessa vetenskapligt bevisade principer.
Ett: rapportera alla fakta
om sinnestillstånd, demografi
och motivprofil för dessa skjutare,
men minimera deras namn och bilder,
såvida inte de är på fri fot.
Två: begränsa användandet av skjutarens namn
till en gång per artikel, aldrig i rubriken
och inga bilder på framträdande platser.
Och tre –
Tre.
(Skratt)
Jag är inte bra på siffror.
(Skratt)
Vägra att publicera något egennyttigt material
som skjutarna tillhandahållit.
(Applåder)
För att vara tydlig:
det här är ingen överträdelse
av någons lagstadgade rättigheter.
Det här är inte censur.
Vi ber bara media
att lyfta fram riktlinjer de redan har på plats.
Till exempel,
media rapporterar inte
om journalister som blivit kidnappade
för att skydda dem.
Media rapporterar inte namnen och bilder
på offer för sexuellt våld eller självmord.
Dessa ansvarsfulla journalistiska seder
skyddar den allmänna säkerheten
utan inverkan på allmänhetens rätt att veta.
Akademiska studier visar
att den genomsnittliga nyhetskonsumenten
vill höra mindre om skjutarna.
Istället
borde media lyfta fram namnen och bilder
på offren, både mördade och skadade,
hjältarna och räddningspersonalen.
De borde –
(Applåder)
De borde framhäva data och analys
från experter inom mental hälsa och allmän säkerhet.
Alla experterna håller med.
FBI,
International Police Association,
Major City Chiefs Association,
och ALERT,
den polisorganisation som ägnar sig åt att träna räddningspersonal
att stoppa aktiva skjutare,
alla stödjer No Notorietys principer.
Faktum är att år 2014
startade FBI en kampanj, "Don't Name Them", som stöd för idén.
American Psychiatric Association stödjer reducering och minimering av
dessa skjutares identifikation.
Idén har spridit sig världen över,
till Nya Zeelands statsminister som uppmanar till ingen ökändhet
efter Christchurch-skjutningarna.
Men hur mycket vi än vill att media ska ändra på sig,
så är de vinstdrivande företag.
De kommer inte ändra på sig såvida vi inte håller dem ansvariga.
(Applåder)
Media tjänar sina pengar
på annonsering baserat på antalet läsare och klick.
Om vi kan minska antalet läsare och klick inom vilket ämne som helst,
så kommer media förändra sättet de rapporterar kring det.
Så nästa gång du ser något mediabolag –
på papper, digitalt, radio eller TV –
som omotiverat upphöjer namnen och bilderna på dessa skjutare,
sluta titta.
Sluta lyssna, sluta klicka,
sluta gilla och sluta dela.
Skriv till producenterna,
utgivare, stationschefer och VD:s
för dessa nyhetsorgan.
Notera vilka annonsörer som stödjer dessa inslag
och skriv till deras VD:ar.
För tillsammans
kan vi påverka media att agera med intresse
för allmän säkerhet, inte vinst.
Det är för sent för Alex,
och det är för sent för min familj.
Men snälla, gå inte med i vår klubb genom passivitet,
klubben ingen vill gå med i.
Priset är för högt.
För det är inte för sent
för de som inte är offer ännu.
Vi har makten
att minska slumpmässiga masskjutningar.
Låt oss använda den.
Tack.
(Applåder)