Cel mai urât coșmar al oricărui părinte:
20 iulie 2012,
sună telefonul la ora 4:30 dimineața.
E Amanda, prietena fiului meu Alex,
care îmi spune isteric:
„Tom, Tom, a avut loc un atac
și m-au scos afară din cinematograf.
Nu m-au lăsat să rămân.
Am vrut să rămân, dar m-au scos afară.”
Am întrebat-o pe Amanda:
„Amanda, ești bine? Ai pățit ceva?”
Iar ea a spus că e bine,
că Alex i-a salvat viața.
Apoi am spus:
„Amanda, unde e Alex?”
Iar ea a răspuns plângând:
„Nu știu, nu-l găsim.
M-au scos afară din cinematograf.
Mi-au zis să plec.
El a fost împușcat.
Am încercat să-l trezesc, dar n-am reușit.
N-am putut să-l trezesc.
M-au scos afară cu forța. N-am vrut să-l las acolo.”
Am întrebat-o pe Amanda:
„Ultima dată când l-ai văzut pe Alex
sângera?
Aveai cumva sângele lui pe tine?”
Iar ea a țipat: „Da, mult,”
și a închis.
Alex o iubea pe Amanda.
Era unul dintre cei mai cinstiți oameni din lume,
iar la 24 de ani
a trebuit să ia decizia să-și riște viața,
ca să se asigure că ea va trăi.
Știam în adâncul inimii mele că dacă nu s-a putut ridica,
însemna că a murit.
Abia ajunsesem
cu o noapte înainte,
cu soția mea Caren
și cu fiul meu mai mic,
în Hawaii într-o vacanța de o săptămână.
Ne aflam
la 5.000 de km depărtare.
Caren și cu mine am început să-l sunăm disperați,
dar nu a răspuns.
I-am lăsat multe mesaje.
Apoi am început să ne uităm la știri.
Însă tot ce vedeam
erau știri legate de criminal
și de bombele din apartamentul său.
Am încercat să sunăm la secția de poliție din Aurora,
însă a fost imposibil să aflăm ceva.
Uitându-mă înapoi, e de înțeles.
Aveau de-a face
cu 12 morți, 70 de răniți,
carnagiul a fost într-atât de grav
încât polițiștii au fost nevoiți să transporte o parte din victime
pe locurile din spate ale mașinilor de poliție,
pentru că nu mai aveau ambulanțe.
Era o imagine terifiantă și haotică.
Nu aveam să-l mai vedem niciodată pe Alex,
rănile lui au fost atât de grave
încât a trebuit să-l ascund și de mama sa,
să nu o las să-l vadă,
de frică să nu fie aceea imaginea cu care va rămâne în minte.
Dar știți pe cine aveam să revedem iar și iar?
Pe criminal.
Erau fotografii cu el peste tot.
Într-un articol de șase paragrafe,
numele său era menționat de 41 de ori.
Mass-media l-a făcut celebru.
Însă fiul meu mai mare, Alex,
un erou,
nu apărea nicăieri în rapoartele inițiale.
Caren și cu mine știam că e ceva greșit
în modul în care mass-media răspunde la aceste atacuri armate
încă de la masacrul de la Columbine.
Am început să facem cercetări
și am înțeles
că dacă am reuși să schimbăm
felul în care mass-media prezintă aceste știri,
am putea să scădem numărul atacurilor
și să salvăm vieți.
(Aplauze)
Dați-mi voie să vă explic.
Aproape toți teroriștii care provoacă astfel de masacre
au ceva în comun.
Știți care e acest lucru?
Vor notorietate.
Vor să fie cunoscuți.
De fapt,
acești criminali ne-o spun ei înșiși.
Criminalul de la Sandy Hook
avea un tabel
cu alți criminali în masă și numărul de crime comise de fiecare.
Criminalul de la clubul Orlando Pulse
a sunat la un post de știri local
în timp ce comitea atacul!
Apoi s-a oprit să verifice dacă a ajuns viral pe Facebook.
Criminalul de la Parkland
a înregistrat și a postat
un videoclip
în care afirma:
„Când mă veți vedea la știri, veți ști cine sunt.”
Criminalul de la teatrul Aurora i-a spus psihiatrului său
că știa că nu poate avea un impact în domeniul științei,
dar că putea deveni faimos
dacă omora oameni.
Și cel mai concludent,
criminalul de la Colegiul Umpqua Community
a scris pe blogul său despre un criminal în serie,
afirmând că:
„Am remarcat că toți oamenii ca el
sunt singuri și necunoscuți,
dar atunci când varsă puțin sânge,
toată lumea va ști cine sunt.”
Un om pe care nu-l știa nimeni era cunoscut acum de toți,
fața lui apărea pe toate ecranele,
numele lui era pe buzele
tuturor oamenilor de pe planetă,
totul într-o singură zi.
Pare că cu cât omori mai mulți oameni,
cu atât ești mai mult în lumina reflectoarelor.
Acestea sunt doar câteva exemple.
Aș putea continua la nesfârșit.
Acești criminali ne spun că vor să fie faimoși
ca alți criminali înaintea lor,
iar mass-media continuă să le dea exact ceea ce vor:
notorietate.
Dezbaterea despre arme este foarte emoțională,
iar problemele noastre psihice sunt foarte complicate.
Ambele au nevoie de timp pentru a fi rezolvate.
Însă pentru a reduce carnagiul,
nu avem nevoie de o lege a Congresului.
Avem nevoie de un act de conștiință
al producătorilor de știri și al celor care le urmăresc,
de a elimina această recompensă: notorietatea.
(Aplauze)
Pentru a salva vieți,
Caren și cu mine am lansat „No Notoriety”,
menit să ceară mass-media
să ne protejeze comunitățile
prin aderarea la aceste principii bazate pe studii.
Unu: să raporteze toate datele
despre starea mentală,
factorul demografic
și profilul motivațional al acestor criminali,
dar să reducă la minimum numele și imaginile cu aceștia,
cu excepția cazului în care se află încă în libertate.
Doi: să limiteze folosirea numelui criminalului
la o dată pe articol,
niciodată în titluri
și fără imagini din locuri cunoscute.
Iar trei...
Trei.
(Râsete)
Nu mă pricep la numere.
(Râsete)
Să refuze să publice orice alt material
pus la dispoziție de către criminal.
(Aplauze)
Ca să fiu clar:
asta nu reprezintă o încălcare
a drepturilor stipulate în Primul Amendament.
Nu este o cenzurare.
Noi doar cerem mass-mediei
să pună în aplicare directive deja existente.
Spre exemplu,
mass-media nu raportează
despre jurnaliști care au fost răpiți,
cu scopul de a-i proteja.
Mass-media nu raportează
numele și imaginile
victimelor agresiunilor sexuale sau ale sinuciderilor.
Aceste practici jurnalistice responsabile
protejează siguranța publică
și nu afectează
dreptul publicului la informație.
Studiile științifice
arată că un consumator obișnuit de știri
vrea să audă mai puține lucruri legate de criminali.
În schimb,
mass-media ar trebui să promoveze numele și imaginea victimelor,
atât cei uciși, cât și răniții,
eroii
și echipajele de intervenție.
Ar trebui...
(Aplauze)
Ar trebui să promoveze date și analize
de la experți în sănătăte mintală și siguranță publică.
Toți experții sunt de acord.
FBI-ul,
International Police Association,
Major City Chiefs Association,
și A.L.E.R.T.,
organismele de aplicare a legii care instruiesc echipele de intervenție
să îi oprească pe criminali,
toate acestea sprijină principiul „Fără Notorietate”.
De fapt, în 2014,
FBI a venit în sprijinul acestei idei și a început campania „Nu îi numiți”.
Asociația Americană de Psihiatrie sprijină reducerea și minimizarea
identificării acestor criminali.
Această idee a căpătat proporții globale,
iar prim-ministrul Noii Zeelande
a solicitat să nu fie făcut public
numele criminalului de la Christchurch.
Însă oricât am dori ca mass-media să se schimbe,
aceasta rămâne o organizație cu scop lucrativ.
Nu se va schimba până când nu va fi trasă la răspundere.
(Aplauze)
Mass-media câștigă bani
din publicitate
pe baza numărul de vizionări și accesări.
Dacă am putea reduce numărul de vizionări și de clic-uri pe orice subiect,
mass-media va schimba modul de prezentare a știrilor.
Așa că data viitoare când vedeți o organizație mass-media,
articol tipărit, digital, radio sau TV
care folosește nejustificat numele și imaginea criminalilor,
nu vă mai uitați,
nu mai ascultați,
nu mai dați clic,
nu mai dați like
nu mai distribuiți.
Scrieți-le producătorilor,
editorilor, managerilor și directorilor executivi
ai acestor organizații de presă.
Observați agențiile de publicitate care susțin acele segmente
și scrieți-le directorilor executivi.
Pentru că împreună
putem forța mass-media să acționeze în interesul
siguranței publice
și nu pentru profit.
E prea târziu pentru Alex,
e prea târziu pentru familia mea.
Dar, vă rog, nu vă alăturați clubului nostru prin pasivitate.
E un club în care nimeni nu vrea să fie.
E un preț mult prea mare.
Pentru că nu e prea târziu
pentru cei care n-au fost afectați încă.
Avem puterea
de a reduce numărul atacurilor armate.
Haideți să o folosim!
Vă mulțumesc!
(Aplauze)