Minden szülő legrosszabb rémálma:
2012. július 20-a,
a telefonom hajnali fél ötkor csörög.
A fiam, Alex barátnője az, Amanda,
hisztérikusan sikoltozik:
"Tom, Tom, lövöldözés volt,
kirángattak a moziból.
Nem hagyták, hogy maradjak.
Maradni akartam, de kirángattak."
Azt mondom Amandának:
"Jól vagy, Amanda? Megsérültél?"
Azt feleli, nem, jól van,
Alex megmentette az életét.
Akkor megkérdezem:
"Amanda, hol van Alex?"
Szipogva így felel:
"Nem tudom, nem találjuk.
Kirángattak a moziból.
Kiküldtek.
Alexet meglőtték.
Próbáltam felébreszteni, de nem sikerült.
Nem kelt fel.
Elrángattak onnan. Nem akartam magára hagyni."
Azt mondom erre Amandának:
"Amikor utoljára láttad Alexet,
vérzett?
Rád fröccsent a vére?"
Sírva feleli: "Igen, rengeteg."
Aztán összeomlik.
Alex imádta Amandát.
Az egyik legbecsületesebb ember volt a Földön,
és 24 évesen
döntenie kellett, kockára teszi-e az életét,
hogy Amanda életben maradhasson.
A szívem mélyén tudtam, ha nem kelt fel,
meghalt.
Csak előző éjjel
érkeztem Hawaiira
a nejemmel, Carennel,
és a legkisebb fiammal
egy egyhetes vakációra.
Mintegy
5300 kilométerre voltunk.
Carennel kétségbeesetten elkezdtük Adam mobilját hívogatni,
eredménytelenül.
Számos üzenetet hagytunk.
Aztán a médiához fordultunk,
ám mindössze
a gyilkosról találtunk információkat,
és robbanószerekkel aláaknázott lakásáról.
Próbáltuk hívni az aurorai rendőrséget,
ám semmilyen választ nem tudtunk kicsikarni belőlük.
Utólag ez érthető volt.
12 halottal, 70 sebesülttel
kellett foglalkozniuk,
olyan szörnyű öldökléssel,
hogy a rendőröknek az autójuk hátsó ülésén kellett
az áldozatokat a kórházba vinni,
mert nem volt elég mentőautó.
Rettenetes zűrzavar uralkodott.
Sosem láttuk viszont Alexet.
A sérülései olyan rettenetesek voltak,
hogy még az anyját is meg kellett védenem attól,
hogy lássa,
mert féltem, ez lenne az utolsó kép, amire vele kapcsolatban emlékezni fog.
Tudják, kit láttunk újra és újra?
A gyilkost.
A képe mindenütt ott volt.
Volt egy cikk hat bekezdéssel,
amiben 41-szer szerepelt a neve.
A média híressé tette.
Ám elsőszülött fiam, Alex,
egy hős,
eleinte fel sem tűnt a hírekben.
Carennel rögtön rájöttünk, valami nincs rendben azzal,
ahogyan a média ezekre a véletlenszerű tömeglövöldözésekre reagál
Columbine óta.
Elkezdtünk kutakodni,
és ráeszméltünk,
hogy ha meg tudnánk változtatni
a média tudósítási gyakorlatát,
csökkenthetnénk a lövöldözések számát,
és életeket menthetnénk.
(Taps)
Hadd magyarázzam el.
Szinte minden fegyveres ámokfutóban
van valami közös.
Tudja valaki, mi az?
Hírnévre vágynak.
Híresek akarnak lenni.
Tulajdonképp
e gyilkosok maguk is ezt mondják.
A Sandy Hook Általános Iskola ámokfutója
táblázatba gyűjtötte
a korábbi tömeggyilkosokat és áldozataik számát.
Az Orlando Pulse nevű bár ámokfutója
felhívott egy helyi hírcsatornát –
a támadás közben! –,
majd megállt, hogy megnézze a Facebookot, felkerül-e a tette a netre.
A parklandi iskolai lövöldöző
felvett, majd posztolt
egy videót,
amelyben közölte:
"Ha látnak a hírekben, tudni fogják, ki vagyok."
Az aurorai mozi ámokfutója azt mondta a pszichiáterének,
rájött, hogy tudományos területen nem hagyhat nyomot a világban,
ám hírnévre tehet szert,
ha embereket robbant fel.
A legárulkodóbb pedig
az Umpqua Főiskola ámokfutójának blogja volt,
amelyben egy korábbi tömeggyilkosról írt,
mondván:
"Észrevettem, hogy a hozzá hasonlók
mind magányosak és ismeretlenek,
ám amint kiontanak egy kis vért,
az egész világ megtudja, kik is ők."
Valaki, akit senki nem ismert, mindenki által ismertté válik,
az arca feltűnik minden képernyőn,
az egész világon mindenütt
a nevét ismétlik,
mindezt egy nap leforgása alatt.
Úgy tűnik, minél többekkel végzel,
annál nagyobb rivaldafénybe kerülsz.
Ez csak néhány példa.
A végtelenségig folytathatnám.
E gyilkosok azt mondják, olyan híresek akarnak lenni,
mint az őket megelőző gyilkosok,
és a média továbbra is megadja nekik, amire vágynak:
hírnevet.
A fegyverszabályozásról szóló vita érzelmektől túlfűtött,
mentális egészségügyi problémáink pedig igen összetettek.
Mindkettő rendbetételéhez időre van szükség.
A vérontás csökkentéséhez viszont
nincs szükségünk kongresszusi határozatra.
Lelkiismeretesség –
erre van szükségünk a tömegtájékoztatásban dolgozók és a célközönség részéről,
hogy megszűnjön a hírnévteremtés.
(Taps)
Hogy életeket mentsünk,
Carennel elindítottuk a "Nulla hírnév" kampányt,
amely felszólítja a médiát,
hogy védje meg közösségeinket
azáltal, hogy magáénak vallja e kutatásokon alapuló elveket.
Egy: közöljék a tényeket
a lövöldözők szemléletmódjáról,
hátteréről,
motivációjáról,
ám a nevük és a képük csak kicsiben szerepeljen,
kivéve, ha szabadlábon vannak.
Kettő: a lövöldöző nevét
cikkenként csak egyszer használják,
ne kerüljön a szalagcímbe,
és kiemelt helyre ne kerüljön a fotójuk.
Három...
Három.
(Nevetés)
A számokkal hadilábon állok.
(Nevetés)
Zárkózzanak el az olyan öncélú anyagok közlésétől,
amelyek a lövöldözőtől származnak.
(Taps)
A tisztánlátás végett:
ez nem jelenti
a szólásszabadsági jog korlátozását.
Ez nem cenzúra.
Mindössze arra kérjük a médiát,
érvényesítsék az irányelveket, amelyek mentén már amúgy is dolgoznak.
Például
a média nem ad hírt
emberrablás áldozatául esett újságírókról
az illetők védelme érdekében.
A média nem adja közre
szexuális erőszak vagy gyilkosság
áldozatainak a nevét és képét.
Ezek a felelős újságírói gyakorlatok
a közbiztonság védelmére irányulnak,
és nem korlátozzák
tudáshoz való jogunkat.
Egyetemi tanulmányok szerint
az átlagos hírolvasó
kevesebb információval is megelégszik a lövöldözők kapcsán.
A médiának inkább az áldozatok –
mind az elhunyt, mind az életben maradt áldozatok –
neveit és képeit kellene kiemelnie,
a hősökét
és az elsődleges beavatkozókét.
A média...
(Taps)
A médiának olyan adatokat és elemzéseket kellene népszerűsítenie,
amelyek mentál-egészségügyi és közbiztonsági szakemberektől származnak.
Ebben minden szakértő egyetért.
Az FBI,
a Nemzetközi Rendőrszövetség,
a Nagyvárosok Rendőrfőnökeinek Szövetsége
és az A.L.E.R.T.,
amelynek feladata az elsődleges beavatkozók kiképzése
a lövöldözők megállítására,
mind támogatják a "Nulla hírnév" projektet.
2014-ben az FBI
"Ne nevezzék meg őket" címmel kampányt indított ugyanezen ötlet mentén.
Az Amerikai Pszichiátriai Szövetség támogatja e lövöldözők bemutatásának
minimális szintre szorítását.
Az elgondolás világszerte elterjedt,
amikor a christchurchi lövöldözést követően
Új-Zéland miniszterelnöke kiállt azért,
hogy ne jussanak hírnévhez az elkövetők.
Ám bármennyire is szeretnénk, hogy a média megváltozzék,
ezek haszoncélú szervezetek.
Nem fognak megváltozni, míg nem vonjuk felelősségre őket.
(Taps)
A média a reklámokból
szerez pénzt aszerint,
hány megtekintésük és kattintásuk van.
Ha bármilyen tartalom esetében csökkenteni tudjuk a nézők és kattintók számát,
a média megváltoztatja majd, hogyan számol be a dolgokról.
Legközelebb, ha azt látják, hogy valamilyen médiában –
nyomtatott, elektronikus sajtóban, rádióban vagy tévében –
indokolatlan mértékben szerepeltetik
e lövöldözők nevét és képeit,
ne nézzék tovább,
ne hallgassák tovább,
ne kattintsanak rá,
ne lájkolják,
és ne osszák meg.
Írjanak e hírügynökség
producerének, szerkesztőinek,
üzemeltetőinek és igazgatóinak.
Jegyezzék meg, mely hirdetők támogatják e szegmenseket,
és írjanak az igazgatóiknak.
Együtt ugyanis
elérhetjük, hogy a média a közbiztonság érdekében
cselekedjen,
ne a haszonért.
Alex számára már késő,
ahogy a családom számára is.
Ám kérem önöket, ne csatlakozzanak tétlenségükkel a klubunkhoz;
ide senki nem akarhat belépni.
Túl nagy árat kell fizetni érte.
Nem késő még azoknak,
akik nem váltak áldozattá.
Hatalmunkban áll
csökkenteni a tömeglövöldözések számát.
Éljünk vele.
Köszönöm.
(Taps)