Föl kell tennünk ezt a kérdést:
Mi sült el rosszul?
Nemcsak a világjárvánnyal,
hanem társadalmi életünkkel is.
Mi vezetett a szélsőségesen megosztott, gyűlölködő politikai helyzethez?
Az utóbbi évtizedekben
a nyertesek és a vesztesek közti megosztottság egyre mélyül,
mérgezi a politikánkat,
szétzilál bennünket.
A megosztottságot részben az egyenlőtlenség okozza.
Hozzájárul a nyeréssel és vesztéssel kapcsolatos attitűd is,
amely az egyenlőtlenség velejárója.
Akik a csúcsra kerültek, azt hiszik,
hogy sikerük nekik tulajdonítható,
érdemük mércéje,
és a sikertelenek csak magukat hibáztathatják.
A sikerrel kapcsolatos efféle vélekedés
látszólag vonzó elvre épül.
Ha mindenkinek egyforma esélye van,
a nyertes megérdemli a nyereséget.
Ez az érdemeken alapuló eszmény, a meritokrácia lényege.
De a gyakorlatban távol állunk ettől.
Nincs mindenkinek egyforma esélye.
A szegény családba született gyerekekből többnyire szegény felnőttek lesznek.
A tehetős szülők továbbadhatják előnyös helyzetüket gyerekeiknek.
Az elitegyetemek diákjai közt például
többen vannak a társadalom felső 1%-ából,
mint együttvéve az alsó 50%-ából.
De nem csak az a gond,
hogy nem az érdemeken alapuló vallott eszmények szerint élünk.
Az eszménykép önmagában is hibás.
Megvan a sötét oldala.
A meritokrácia roncsolja a közjót.
A nyertesek gőgjéhez, hübriszéhez
és a vesztesek megszégyenüléséhez vezet.
A sikereseket a sikerüktől való megittasulásra buzdítja,
és hogy ne vegyék figyelembe az útjukon őket végigkísérő jó szerencsét.
Emiatt lenézik a kevésbé szerencséseket
és a kevésbé alkalmasakat.
Ez politikailag fontos.
Az emberek reakciójának legerősebb kiváltója
a munkások tapasztalta érzés, hogy az elit lenézi őket.
Panaszuk jogos.
Noha a globalizáció mélyülő egyenlőtlenséget
és stagnáló béreket eredményezett,
a nézet szószólói üdítő tanáccsal látták el a munkásokat:
"Ha versenyezni és győzni akartok a világgazdaság körülményei között,
menjetek egyetemre!"
"A keresetetek tanulás függvénye."
"Ha megpróbáljátok, sikerülhet."
Az elit nem veszi észre a tanácsaiban rejlő sértést.
Aki nem megy egyetemre,
aki nem virul az új gazdasági rendben,
az magára vessen.
Ez a következmény.
Nem csoda, hogy sok munkás a meritokratikus elit ellen fordult.
Mi a teendőnk?
Társadalmi életünk három elemét kell újragondolnunk:
az egyetem szerepét,
a munka méltóságát
és a siker jelentését.
Az újragondolást az egyetemmel
mint a lehetőség döntő tényezőjével kell kezdenünk.
Aki közülünk diplomás,
könnyen megfeledkezik egy tényről:
a legtöbb embernek nincs egyetemi végzettsége.
Az amerikaiak 2/3-ának nincs.
Ostobaság gazdaságot építeni,
ha egyetemi diploma a szükséges feltétele
a tisztességes munkának és méltó életnek.
Egyetemi tanulásra helyes biztatni az embereket.
Azok lehetőségeinek bővítése, akik nem engedhetik meg maguknak,
még helyesebb.
De ez nem oldja meg az egyenlőtlenség ügyét.
Kevesebbet kell törődnünk a meritokratikus harcra való felfegyverzéssel,
és többet azzal,
hogy javítsuk a diploma nélküliek életét,
mert társadalmunknak ők is fontos tényezői.
Meg kell újítanunk a munka méltóságát,
és politikánk középpontjába kell kerülnie.
Észben kell tartanunk, hogy a munka nemcsak a megélhetés eszköze,
hanem a közjóhoz való hozzájárulásé
és az elismerés elnyeréséé is.
Robert F. Kennedy fél évszázada helyesen fogalmazott.
Szövetség, közösség, hazafiság.
E fontos értékek nem abból keletkeznek,
ha különféle árukat vásárlunk és fogyasztunk,
hanem a tisztességes bérért végzett
méltó foglalkoztatásból.
Olyan foglalkoztatásból, amelyről elmondhatjuk:
"Elősegítettem hazám építését,
részt veszek a nagyszerű közös vállalkozásokban."
Manapság ez a közfelfogás
hiányzik a közéletünkből.
Gyakorta azt hisszük,
hogy a keresetükkel mérendő az emberek közjóhoz való hozzájárulása.
Ám ez tévedés.
Ifj. Martin Luther King rávilágított az okára.
A köztisztasági dolgozók sztrájkjára reagálva,
amelyet a Tennessee állambeli Memphisben tartottak
röviddel a merénylete előtt,
King kijelentette:
"Aki a szemetünket szedi,
végeredményben ugyanolyan fontos, mint az orvos,
mert ha nem teszi a dolgát,
eluralkodnak a betegségek.
Minden munka tisztességes."
A mai világjárvány ezt nyomatékosítja.
Kimutatja, hogy milyen mélyen
rá vagyunk utalva a gyakran észre sem vett munkásokra.
Szállítómunkásokra,
karbantartókra,
élelmiszerbolti eladókra,
raktári dolgozókra,
kamionosokra,
ápolónőkre,
gyermekgondozókra,
házi beteggondozókra.
Ők nem a legjobban fizetett vagy legjobban megbecsült dolgozók.
De ma látjuk, mekkora szükség van rájuk.
Itt az idő, hogy nyilvánosan megvitassuk,
hogyan hozzuk jobban összhangba fizetésüket és elismerésüket
munkájuk fontosságával.
Eljött az erkölcsi, sőt szellemi fordulat ideje is,
amely megkérdőjelezi a meritokratikus hübriszt.
Erkölcsileg vajon rászolgáltam-e a tehetségre, amelytől jól megy a dolgom?
Vajon nekem tudható-e be,
hogy a társadalom megbecsüli
a véletlenül nekem jutó tehetségem?
Vagy ez jó szerencsémnek tulajdonítható?
Ha ragaszkodom hozzá, hogy a siker jár nekem,
nehéz más helyébe képzelnem magam.
Ha elismerjük a szerencse életünkben játszott szerepét,
az bizonyos alázatra sarkallhat.
Jó helyre születtem, vagy Isten kegyelméből
vagy a sors szeszélye folytán
jutottam ide?
Éppen az alázat eme szelleme az az erény,
amelyre ma nagy szükségünk van.
Ez a visszaút kezdete
a siker bennünket szétválasztó kegyetlen erkölcsiségétől.
Ez mutat utat az érdem zsarnokságán túli,
kevésbé gyűlölködő, nemesebb lelkű közélet felé.