Vad är det värsta som skulle kunna hända?
För nästan precis 10 år sedan,
satt jag i ett undersökningsrum som var alldeles för kallt
och väntade på att träffa min nya onkolog.
Jag var jätterädd.
Fastän min dåvarande partner satt precis bredvid mig,
kände jag mig helt ensam.
Jag hade precis blivit diagnostiserad med bröstcancer,
och då verkade det som
att en ensam ljus fläck på en röntgenbild av min högra lunga
betydde att cancern redan hade spridits.
Jag hade metastatisk bröstcancer.
Jag hade ingen medicinsk utbildning vid den tiden,
men jag visste vad det innebar om det var sant:
obotlig bröstcancer.
Dödlig bröstcancer.
Jag var 27 år gammal,
hade precis blivit antagen till läkarutbildningen
och jag undrade om jag redan var vid slutet av mitt liv.
Min nya onkolog var inte en varm person.
Hon arbetade med enkla fakta, precis som många briljanta läkare gör.
"Vår kropp består av celler", började hon.
Jag avbröt henne.
"Jag ska börja min läkarutbildning snart. Jag vet."
Istället för at ta det som en signal att backa och börja om igen,
fortsatte hon.
Hon sade att jag skulle behöva börja med kemoterapi
för att kontrollera cancern.
Hon började gå in på detaljerna av medicinerna och deras bieffekter
och schemat.
Jag påminde henne om att vi inte ens hade gjort en biopsi på den ljusa fläcken
och jag frågade om hon var säker på att det var cancer.
Jag kommer väldigt tydligt ihåg hur hon nästan verkade frusterad över min fråga.
Kanske trodde hon att jag inte följde med i hennes förklaringar,
eller, ännu värre, att jag var i förnekelse.
Jag ville helt enkelt att hon skulle förstå att, som hennes patient,
var biopsin inte bara en formalitet för att visa en redan dragen slutsats.
Det var en nål av stål genom skinn, muskler och ben
som skulle ta en djup del av mig till ytan och besvara en fråga
som jag önskar inte behövde ställas.
Innan biopsin, kunde jag vara en 27-årig kvinna
som kanske hade metastatisk bröstcancer,
som antagligen hade metastatisk bröstcancer.
Det här är en viktig skillnad,
men det är inte en som betonas på de allra bästa onkologiutbildningarna.
Istället, blev jag avfärdad med en tid att börja behandlingen
om bara några veckor.
Så mycket har hänt sedan det där första besöket.
Ironiskt nog, var biopsin inte bara en formalitet.
Min före detta onkolog hade rätt.
(Skratt)
Den visade cancer, men det var en helt separat lungcancer,
och hur galet det än låter, så var det jättebra nyheter.
Jag hade inte metastatisk bröstcancer,
Jag hade två olika cancer, men båda två var avskilda,
och därför var lungcancern tillräckligt avskild
för att kunna tas bort.
Och så påbörjades anstormningen av behandlingar med en lungoperation,
fortsatte med kemoterapi
och slutade med en bröstoperation precis efter min 28-års dag.
Och sedan två veckor senare,
började jag min läkarutbildning.
Min nya onkolog -
(Skratt)
som behandlar både fakta och deras innebörd mera flytande,
föreslog väldigt förnuftigt,
att jag skulle skjuta upp min antagning till läkarutbildningen ett år,
ta lite tid för att vila, återhämta mig,
och jag litade på hennes råd.
Jag mådde fruktansvärt under de intensiva kemoterapibehandlingarna.
Och därför skrev jag till rektorn. Jag förklarade mina omständigheter,
och en uppskjutning beviljades snabbt.
Men när kemodimman lättade,
undrade jag vad jag skulle göra med ett år.
Skulle jag gå till stranden?
(Skratt)
Jag var inte precis en strandperson.
(Skratt)
Och hur många år hade jag kvar i alla fall?
Jag ville verkligen gå läkarutbildningen.
Den verkade som en bit som fattades i mitt pussel.
Så istället för att gå runt, runt i obeslutsamhet,
frågade jag mig själv: Vad är det värsta som kan hända?
Jo, jag skulle kunna vara för svag eller för sjuk för att kunna göra arbetet.
Det skulle kunna vara för svårt känslomässigt.
Jag skulle kunna misslyckas med läkarutbildningen.
Men sedan kom jag på att det skulle inte vara det värsta som hände mig,
inte ens det året.
Så varför inte börja?
Varför inte fortsätta att leva så som jag ville leva?
Så då gjorde jag det.
Skallig och smal som en pinne,
satte jag på mig mina finaste örhängen och min favoritklänning,
och jag började.
Jag låtsades passa in, och jag började göra det.
Det går inte att beskriva hur svårt det var.
En del dagar kändes det omöjligt.
Det kändes som om jag gjorde saker som inte skulle betyda något i framtiden.
Men varje dag frågade jag mig själv: Är det fortfarande roligt?
Är det fortfarande det här du vill göra?
Och varje dag var svaret ja,
ibland ett väldigt reserverat ja, men ett ja.
Och sedan, precis som jag började bli bekväm
och känna att jag kanske inte skulle misslyckas med min läkarutbildning,
mottog jag fler förödande nyheter.
Jag fick veta att jag hade en genmutation som heter TP53 och förkortas p53.
Känd som väktare av genomet,
en mutation -
p53 ansvarar för att övervaka reparationen av vårt DNA.
En mutation i den genen innebär att fel inte upptäcks.
Det betyder att vanliga celler blir till cancer i mycket större utsträckning.
Helt plötsligt, med den vetskapen,
blev min medicinska historia fruktansvärt klar.
Jag hade en barndomscancer - rhabdomyosarkom - när jag var sju.
Den kom tillbaka när jag var i tonåren.
Och allt det här var innan p53 hade upptäckts i ett labb.
Sedan hade jag haft bröst- och lungcancer som ung vuxen.
Med vetskapen om den här mutationen,
verkade det som att det inte fanns något slut
på det antal cancer som jag kunde förvänta mig i framtiden
Och ändå bestämde jag mig för att bli strålningsonkolog.
(Skratt)
Jag hoppades kunna ta specialistexamen på bara några månader,
flytta till en ny stad,
och börja mitt första riktiga jobb som läkare och forskare,
tack vare driv,
tack vare privilegier,
tack vare terapi,
tack vare mina läkarteam och min familj och mina lärare,
eftersom genetiska diagnoser ska ge oss kunskapen
att fortsätta framåt.
Och till och med år 2020,
betyder det i allmänhet inte mirakelkurer eller medicinska genombrott.
Att få en förödande genetisk diagnos
betyder att lära sig att leva med ovisshet.
Det betyder att förstå att du och din diagnos
inte är det värsta som skulle kunna hända.
Att lära sig att leva med ovisshet betyder att gå framåt i ett liv
som är lika fyllt av skönhet som det är av utmaningar.
Det betyder att lära sig att cancer är bara en del av din berättelse.
Det kanske inte är det värsta som händer dig,
och om det är det, är det ok.
Du kan göra anspråk på det och du kan äga det,
men låt det bli en berättelse som du författar och som du auktoriserar,
inte en som tillskrivs dig av någon annan.
Håll ditt anståndsbrev i handen, men använd det på dina egna villkor.
Nu när jag kommer till slutet av min onkologutbildning,
har jag deja vus igen och igen med följande scenario:
En patient har cancer. Det finns flera möjligheter,
alla erbjuder olika balans mellan bot och livskvalitet,
mellan möjligheten att lindra lidande
och möjligheten att orsaka lidande.
En onkolog presenterar alternativen,
men någonstans i diskussionen går saker snett.
Valet blir något mer som:
"Jo, du skulle kunna välja att göra något,
eller du skulle kunna välja att inte göra något.
Vi kan vara aggressiva och behandla din cancer
eller vi kan övervaka den."
Och 9.9 gånger av 10, säger patienten: "Jag vill göra allt som jag kan göra."
Så klart.
Vem skulle inte vilja ha allt?
Men vad är allt?
Är det möjligheten att sitta hemma framför ditt fönster
badande i solsken och omgiven av din familj?
Är allt att fortfarande kunna känna dina fingrar och tår,
eftersom de inte har domnat på grund av kemoterapi?
Som onkologer, är cancerbehandling vårt allt.
Det är strålning och operationer och kemoterapi och nya behandlingar.
Och för oss är det värsta som skulle kunna hända -
och jag har hört mer än en onkolog säga det här -
det värsta som skulle kunna hända
är att patienten utvecklar metastisk sjukdom.
Eller, det värsta som skulle kunna hända är att om fem år,
kommer cancern att växa och jag måste ge mer strålning.
Som patient och som onkolog,
skulle jag aldrig hävda att dessa inte är förödande konsekvenser.
Men är de det värsta?
Ska cancerkontroll alltid vara i centrum av vårt tänkande?
Många onämnbart, obegripligt smärtsamma och brutala saker har drabbat mig
på grund av min cancer och min genetiska mutation.
Och ändå betraktar jag mig själv som väldigt tursam,
eftersom det värsta som skulle kunna hända aldrig hände;
eftersom jag har låtit ödeläggelse och ovisshet sitta vid bordet,
men någonstans vid sidan av.
När jag diagnostiserades med metastatisk bröstancer,
åkte jag till Boston för en andra åsikt, för vad hade jag att förlora?
När min onkolog gav mig väldigt bra och väldigt säkra
och väldigt generella råd, började jag på läkarutbildningen ändå,
fastän jag genomgick aktiv cancerbehandling.
Istället för att hålla mig undan patienter med cancer,
blev jag strålningsonkolog,
och jag arbetar varje dag med patienter som är väldigt mycket som jag
Istället för att tänka mig det lidande jag kan orsaka min framtida partner
när jag dör av cancer,
gifte jag mig med min underbare make.
Eftersom det värsta som kan hända
är alltid en rad av negativ.
Det är tomma utrymmen som borde vara fyllda med liv.
Så vad är det jag har omfamnat mest i den här sortens omfattande ovisshet?
Jo, det här är William.
Han är den gladaste personen som jag någonsin har träffat,
och på lite mer än ett år, har han redan gjort världen till en bättre plats.
Som onkologer pratar vi med våra patienter
som om det värsta som skulle kunna hända är att deras cancer skulle komma tillbaka,
eller att den skulle spridas, eller att de skulle kunna dö av den.
Som patient vet jag att detta är övergripande.
Men jag vill förändra vårt sätt att tänka på det här,
och jag vill förändra vårt sätt att prata om det här med våra patienter.
Som patient,
är det värsta som skulle kunna hända att cancer tar ifrån dig möjligheter,
förmågan att vara, och göra och älska.
Och det kommer den att göra. I alla fall tillfälligt.
Men för att minimera den här saknaden av liv i det levande,
det är det svåraste och jag skulle säga, sannare jobbet för en onkolog:
att ta alla verktyg vi har och sätta dem i sammanhanget
av en patients hela liv;
att vara guider för hur man kan sitta med lidande
djupt erkänna det,
men inte låta rädslan för framtida smärta bli berättelsen för vår väg framåt.
En av mina mentorer säger alltid att medicindelen är lätt.
Och det känns aldrig så för en AT-läkare,
men dess konturer är ändliga.
Vi har stora studier som leder oss och det är vad vi lär oss
på specialistutbildningen.
Det är mycket svårare att lära sig att hjälpa varje patient att navigera allt
som deras sjukdom innebär.
Så jag tycker att det är väldigt komiskt, att i retrospekt,
ser mitt liv ut som ett snyggt paket.
Det ser ut som om jag har planerat varje efterföljande steg
och att cancer kanske har lett till bra saker i mitt liv
Steg ett: ansök till läkarutbildning.
Steg två: bli diagnostiserad och behandlad för cancer.
Och steg tre: ha allt, en karriär och en familj.
Men jag ska berätta för er
att varje fas innebar att ta en risk
trots en nästan paralyserande ovisshet.
Och därför är det samma mod
som jag försöker ge var och en av mina patienter.
Jag försöker göra det här oavsett tekniska medicinska detaljer
kring cancer och behandlingsbeslut och mutationer,
oavsett oförutsägbara påhittade prognoser.
Jag försöker förstå vad de vill och vad de behöver,
vad de önskar sig och vad de oroar sig för,
vad de drömmer om,
vad som gjorde dem levande innan
och vad som kommer att hålla dem uppe genom den avskyvärda behandlingsprocessen.
Det tar faktiskt inte så mycket tid.
Det tar några få fokuserade, tysta stunder
som kräver avsiktlig bearbetning.
Men det här är partnerskap,
och det har betydelse,
eftersom det värsta som kan hända
är att ha en onkolog som gör allt - allt -
för att hjälpa till att bota din cancer
men som inte gör något för att hjälpa dig leva ditt liv.
Tack.
(Applåder)