כחצי שנה אחרי שהתחלתי לעבוד כמטפלת,
עבדתי במרכז גמילה מסמים ואלכוהול
קיבלתי שיחה מאחת האחיות ביחידת הגמילה
היא ביקשה ממני לרדת למטה ולעזור לאחד החולים החדשים
שהגיע מוקדם יותר באותו היום
אז ירדתי למטה ליחידה והיה לי העונג לפגוש את אן
אן היא אישה טרנסג'נדרית וכשהיא ואני התחלנו לדבר
היא שיתפה אותי במה שהביא אותה לטיפול,
אבל יכולתי לשמוע פחד מסויים בקול שלה,
ויכולתי לראות דאגה מסויימת בעיניים שלה,
והיא התחילה לספר לי שהיא לא פחדה להגיע לגמילה
ולוותר על סמים ואלכוהול
הפחד שלה היה שהרופאים שיטפלו בה
לא יטפלו בה כאישה שהיא.
היא סיפרה לי אז על הכאב המתמשך שהיא חווה כל חייה
של להיות מזוהה כגבר אבל לדעת שהיא אישה.
ומה שהיא התכוונה לו הוא, כשהיא נולדה,
הרופא הרים אותה מול ההורים שלה
ובהתבסס על איברי המין שלה אמר,
"זה בן."
היא תמיד ידעה שהיא לא בן.
הרבה שנים עברו, והתחושות שהיא הרגישה
ושמירתן בפנים, גדלו וגדלו,
והיא ידעה שהיא צריכה לצאת מול המשפחה שלה.
וכשהיא עשתה את זה, זה לא הצליח כל כך.
ההורים שלה אמרו "ממש לא, אתה לא ילדה.
זה לא איך שגידלנו אותך. לא ברור לנו מה חשבת.
צא החוצה."
אז אן מצאה את עצמה ברחובות נכנסת ויוצאת ממעונות לדרי רחוב,
ושם היא התחילה להשתמש בסמים ואלכוהול
כדי להקהות את הכאב שהיא הרגישה בפנים.
היא סיפרה לי על המסע שלה של להיכנס ולצאת מבתי חולים ומרכזי גמילה
בנסיון להשאר פיכחת,
וכשהיא עשתה את זה, הצוות הרפואי והרופאים
לא השתמשו בשם או בכינוי הגוף הנשי.
זה גרם לה כאב.
אתם מבינים, כשאני למדתי כדי להיות פסיכולוגית,
לא לימדו אותי איך לעבוד עם חולים טרנסג׳נדרים.
לא היה לי מושג שאלו יהיו החולים שאני אעבוד איתם.
אבל ככל שעבדתי יותר עם אן וחולים נוספים כמו אן,
התחלתי לראות את המשימה שלי מתפתחת,
וזו הייתה לוודא שהקהילה הטרנסג'נדר
תקבל טיפול רפואי בהתאם לצרכים שלה.
ככל שהעמקתי יותר בנושא, ראיתי איך הפחד האמיתי הזה
מאלימות, אפליה וחוסר קבלה
גורם לכל כך הרבה מהחולים האלו לפנות לאלכוהול וסמים.
וגם שמעתי את סיפורי האימה האלו
שכאשר החולים האלו חיפשו עזרה רפואית
ואיך שהתייחסו אליהם,
ואיך התעלמו מהרבה מהצרכים הרפואיים שלהם.
תנו לי לספר לכם על ליה.
היה לי העונג לפגוש את ליה לפני כמה שנים.
היא אישה ויש לה רעיה וילד.
אתם מבינים, ליה גם הוגדרה כגבר בלידה
והיא ידעה מאז ילדותה שהיא לא הייתה גבר,
שהיא הייתה אישה.
היא הסתירה את זה מעצמה ומכל מי שהיא הכירה,
במיוחד מרעייתה, עד גיל חמישים.
היא לא יכלה לסבול את זה יותר.
היא אמרה אני לא יכולה להמשיך לחיות ככה.
אני חייבת להיות כנה.
היא הייתה מאוד מפוחדת לספר לרעייתה,
מה אם רעייתה תגיד,
"זה לא מקובל, אני רוצה להתגרש, לכי"?
להפתעתה, רעייתה קיבלה את זה.
היא אמרה "אני אוהבת אותך בלי קשר למה את.
אני רוצה לעזור לך בכל דרך שאני יכולה."
אז היא דיברה עם רעייתה,
והיא החליטה שהיא רוצה הליך שינוי רפואי,
והיא הייתה מעוניינת לקבל הערכה לטיפול בהחלפת הורמונים,
שמוכר בשם HRT.
אז היא קבעה פגישה עם הרופא שלה.
היא הגיעה ביום הפגישה מוקדם,
היא מלאה את הטפסים,
רשמה את השם בצורה נכונה וחיכתה בסבלנות.
זמן עבר ואחות קראה לה לבוא לחדר הבדיקות.
כשהיא הלכה לשם, היא לקחה נשימה עמוקה,
והרופא והאחות נכנסו.
היא הושיטה את ידה לרופא ואמרה "הי, אני ליה."
הרופא הסתכל עליה, לא לחץ את היד שלה ואמר,
"למה את כאן?"
היא לקחה נשימה עמוקה נוספת ואמרה,
"ובכן, אני אישה טרנסג'נדר.
ידעתי את זה כל החיים שלי, הסתרתי את זה מכולם,
אבל אני לא יכולה לעשות את זה יותר.
רעייתי תומכת, אני יכולה לממן את זה,
אני צריכה לעשות את השינויים האלו.
אנא התחשב בי, ובוא נבצע הערכה ל HRT עבורי".
הרופא אמר, "אנחנו לא יכולים לעשות כלום היום.
את צריכה ללכת לעשות בדיקת איידס."
היא לא האמינה.
היא זעמה.
היא כעסה. היא הייתה מאוכזבת.
אם הרופא שלה התייחס אליה בדרך הזו, איך שאר העולם אמור להתייחס אליה?
קודם כל, הוא לא לחץ לה את היד,
ושנית, כשהוא שמע שהיא הייתה טרנסג'נדר,
כל מה שעניין אותו היה לקבל בדיקת איידס ולסיים את הפגישה.
הוא אפילו לא שאל אותה שאלות נוספות.
אני יכולה להבין מאיפה ליה באה,
כי בשנים שאני עובדת עם הקהילה,
אני שומעת מיתוסים בכל יום שאינם נכונים בכלל.
הנה חלק מהם:
כל טרנסג'נדר רוצה שינוי באמצעות תרופות או ניתוח;
אנשים טרנסג'נדר הם חולים נפשית, זו הפרעה;
וגם: האנשים האלו הם לא באמת גברים ונשים.
כל אלו מיתוסים והם לא נכונים.
כשהקהילה הזו מתרחבת ומזדקנת,
זה הכרחי שכל הצוות הרפואי יוכשר
איך לטפל בצרכים הרפואיים שלהם.
ב 2015, נערך סקר
ונמצא ש 72 אחוזים מהצוות הרפואי
לא הרגישו בקיאים
בצרכים הרפואיים של קהילת הלהט"ב.
יש פער עצום בחינוך וההכשרה.
היום, בשיחה הזו,
אני רוצה להציע דרך מחשבה חדשה לשלוש קבוצות של אנשים:
רופאים, הקהילה הטרנסג'נדר, וגם לכולנו.
אבל לפני שנתחיל, אני רוצה לעבור על כמה הגדרות
שהולכות לעזור לכם להבין זהות מגדרית קצת יותר טוב.
אני מקווה שיש לכם נייר ועט. תתכננו לרשום כמה נקודות.
בוא נתחיל עם הרעיון הזה של מערכת בינארית.
ומה שזה אומר זה,
קודם, תמיד חשבנו שיש רק שניים, גבר ואישה.
הבנתם את זה? בינארי? נכון?
אז הגענו למסקנה שזה לא נכון.
זהות מגדרית היא ספקטרום
עם גבריות בצד אחד
ונשיות שם בצד השני.
הספקטרום הזה של זהויות
כולל זהויות כמו לא-תואם-מגדרית,
תואם-מגדרית,
מגדר-לא-בינארי,
שתי-נשמות, שלוש-נשמות,
בנוסף, אנשים שהם בין-מגדריים.
המונח טרנסג'נדר הוא מונח מטרייה
שמאגד את כל סוגי ההגדרות השונים.
אבל עבור השיחה היום, אני רוצה שתחשבו על טרנסג'נדר
כמישהו שהוגדר בלידה במגדר שלא תואם
את מי שהם כאנשים ואת התחושה העצמית שלהם.
זה שונה מאוד ממגדר ביולוגי.
אז זהות מגדרית היא תחושה עצמית.
תחשבו על זה כמה שיש לכם בין האזניים:
תחושה עצמית, מי שאתה.
זה מאוד שונה מהמגדר הביולוגי, נכון?
הורמונים, אברי רביה, כרומוזומים:
זה מה שבין הרגליים שלכם.
כעת, אתם אולי חושבים, "דר' כריסטי, מעולם לא פיקפקתי במי שאני.
אני יודע שאני גבר, או אני יודעת שאני אישה".
אני מבינה, אתם יודעים מי אתם.
זה איך שרוב הטרנסג'נדר מרגישים.
הם פשוט יודעים מי הם.
באותה רמת שכנוע.
חשוב לדעת שיש סוגים שונים של זהויות,
ואני מזדהה כאישה ציסג'נדר.
לכל אלו מכם שרוצים לדעת איך לאיית דברים,
ציס מאויית צ-י-ס.״
וזה המונח הלטיני ״באותו צד של.״
כשנולדתי,
הרופא החזיק והציג אותי להורים שלי ואמר,
"זו בת".
כל זה בהתבסס על אברי המין שלי.
אפילו שגדלתי בחווה קטנה בג׳ורג'יה,
והייתי טום-בוי,
מעולם לא פיקפקתי שאני אישה.
תמיד ידעתי שהייתי ילדה,
בלי קשר לאיך שהייתי בילדותי.
זה שונה מאוד ממישהו שהוא טרנסג'נדר.
טרנס הוא המונח הלטיני ל"בצד האחר של" --
תחשבו על חברת תעופה טרנס-אטלנטית,
מעבר, בצד האחר של --
מישהו שמוגדר לו מין בלידה
והם מזדהים בצד האחר של הספקטרום.
גבר טרנסג'נדר הוא מישהו שהוגדר אישה בלידה,
אבל תחושת העצמי שלהם, מי שהם, איך שהם חיים את חייהם,
היא כגבר.
וההופכי הוא, כמו שדיברנו קודם,
אישה טרנסג'נדר, מישהי שהוגדרה כגבר בלידה
אבל חיה את חייה וחשה את עצמה כאישה.
חשוב להדגיש כאן
שלא כל אחד שיש לו זהות לא בינארית
מזדהה עם המונח "טרנסג'נדר".
כדי שאף אחד לא יתבלבל, אני רוצה להבהיר על זהות מינית,
או נטייה.
זה בפשטות מי שאנחנו נמשכים אליו,
פיזית, רגשית, מינית, רוחנית.
אין לזה קשר לזהות מגדרית.
אז רק לחזרה מהירה לפני שאנחנו ממשיכים:
זהות מגדרית בין האזניים,
מין ביולוגי, תחשבו על זה בין הרגליים שלכם,
ואז זהות מינית, משהו שאנחנו משתמשים בלב שלנו,
אבל זה כאן.
שלושה ספקטרומים מאוד שונים של זהויות.
הסטודנט הממוצע לרפואה
מבלה בערך חמש שעות בלימוד על צרכים רפואיים שקשורים ללהט"ב
כשהם בבית הספר לרפואה.
וזה למרות שאנחנו יודעים שיש סיכונים בריאותיים יחודיים
לקהילה הזו.
ויש כעשרה מליון בוגרים אמריקאים
שמזדהים כלהט"ב.
רוב הרופאים שעובדים עם חולים טרנסג'נדר,
לומדים באמצעות אימון באש חיה.
זה אומר שהם מגלים את זה תוך כדי שהם מתנסים,
או שהחולים מקדישים את הזמן שלהם
בנסיון ללמד את הרופאים איך לדאוג להם.
הרבה רופאים לא מרגישים נוח לשאול על זהות מגדרית.
חלק לא מרגישים שזה רלוונטי בכלל לטיפול הרפואי שלהם
ואחרים פשוט לא רוצים להגיד משהו לא נכון.
רופאים רבים שאומרים משהו לא מתאים
או שהם אומרים משהו שלילי,
לא באים ממקום זדוני או רע,
יכול להיות שאף פעם לא לימדו אותם איך לטפל באנשים האלו.
אבל זה לא יכול להתקבל יותר כנורמה.
אז מה קורה לגבר טרנסג'נדר --
תזכורת קצרה, זה מישהו שזוהה כאישה בלידה
אבל חי את חייו כגבר --
מה קורה כשהגבר הטרנסג'נדר הזה הולך לבדיקה הגניקולוגית השנתית?
איך שהרופא הזה מתייחס לחולה
יקבע את כל הטון במרפאה.
אם הרופא מתייחס לגבר עם כינויי הגוף הנכונים, השם הנכון,
נותן כבוד והערכה,
סביר להניח ששאר הצוות ינהג באותה הצורה.
זה קצת על המחשבות שלי על רופאים,
ועכשיו בואו נעבור לקהילת הטרנסג'נדר.
אני כאן כדי לדבר על פחד,
אבל כולכם יודעים מי באמת מפחד, נכון?
זו קהילת הטרנסג'נדר.
מוקדם יותר שיתפתי בסיפור על אן
ואיך היא הייתה כל כך מודאגת מללכת לטיפול
ושלא יכבדו אותה כאישה שהיא,
ואז ליה שפחדה מאיך שהרופא שלה יגיב,
וברגע שהוא לא לחץ את ידה
והורה על בדיקת HIV, הפחדים שלה התממשו.
קהילת הטרנסג'נדר צריכה שיעצימו אותה
כדי לדבר על הצרכים הרפואיים שלהם.
הימים של לשתוק ולקבל כל טיפול שנותנים לך עברו.
אם אתה לא מדבר על הצרכים הרפואיים שלך,
אף אחד לא הולך לעשות את זה עבורך.
אז מה בקשר אלינו?
הרבה מכם, אולי בשבוע הבא או בעוד כמה חודשים,
הולכים להפגש עם הרופא, נכון?
אז בואו נגיד שאתם הולכים לפגישה עם הרופא
וכשהיא מסתיימת,
אתם מרגישים גרוע יותר מכשהגעתם לשם.
מה אם הרגשתם שהרופא נפנף אתכם,
שהוא התעלם מהצרכים שלכם,
או שאפילו הרגשתם ששופטים אתכם?
זה מה שקורה להרבה מ 1.4 מליון בוגרים טרנסג'נדר
כאן בארצות הברית
אם יש להם מזל להגיע לפגישה.
יכול להיות שאתם חושבים "למה זה חשוב לי?
אני לא טרנסג'נדר. אני לא מכיר אף אחד שהוא טרנסג'נדר.
למה שבכלל יהיה לי איכפת?"
תחשבו על זה בצורה הבאה.
אדם טרנסג'נדר הוא אנושי,
כמוך וכמוני.
מגיע להם מטפל רפואי מנוסה ומיומן,
כמוך וכמוני.
אז תנו לי לשאול, אם לא אכפת לכם להרים את היד:
האם אתם מכירים או שפגשתם מישהו שהוא טרנסג'נדר,
לא מזדהה מינית, לא מיני, בין מיני, שתי נשמות או שלוש נשמות?
תודה רבה לכולכם. מקסים. תודה לכולכם.
כל אחד מכם שלא הרים את ידו,
בעתיד המאוד קרוב
תקבלו הזדמנות לפגוש
מישהו שנופל לתוך אחת מהזהויות האלו, אני מבטיחה.
המספר של הקהילה הזו גדל.
זה לא בגלל שזה אופנתי או הדבר החדש לעשות.
בטוח יותר לצאת מהארון.
יש יותר מודעות. יש יותר נראות.
יש יותר בטחון, אז אנשים מדברים על העצמי האמיתי שלהם
יותר מבעבר.
זו הסיבה שזה כל כך חשוב שמערכת הבריאות שלנו תעלה על הרכבת
ותוודא שהרופאים שלנו ונותני השרות הרפואי מיומנים
לגשת לחולים האלו בכבוד והערכה,
בדיוק כמו שאנחנו מצפים.
אני זוכרת שהייתי בכיתה יא' בשיעור ספרות,
עם אחד המורים החביבים עלי, מר מקליין,
והוא שיתף ציטוט של הרקליטוס שנשאר איתי עד היום.
אולי אפילו שמעתם אותו.
"הדבר היחיד שקבוע הוא שדברים ישתנו".
מוכר, נכון?
כל אחד מאיתנו חווה שינויים בחיים שלנו,
ולרוב כשאנחנו חווים את השינויים האלו,
אנחנו צריכים לקבל החלטות קשות.
האם נשאר בפחד, נשאר תקועים
ולא נצמח?
או, האם נתמודד עם הפחד בגבורה,
נתפתח, ניקח את ההזדמנות לצמוח?
כל אחד מאיתנו מתמודד עם דברים חדשים.
מה אתם תעשו?
האם תשארו בפחד,
או האם תצמחו?
אני מזמינה כל אחד מכם, רופאים, קהילת הטרנסג'נדר,
ואותך ואותי,
להתמודד עם הפחד ביחד
כשאנחנו צועדים לתוך העולם האמיץ החדש הזה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)