Taigi, šiandien aš noriu aptarti, kaip mes kalbame apie meilę.
O ypač
apie tai, kas blogo tame, kaip mes kalbame apie meilę.
Dauguma mūsų, ko gero, įsimylės keletą kartų
per savo gyvenimą.
Anglų kalboje ši kritimo metafora (past. įkristi į meilę)
yra pagrindinis būdas, kaip kalbame apie šią patirtį.
Nežinau, kaip jūs,
bet aš, suvokdama šią metaforą,
įsivaizduoju paveiksliuką,
kuriame vyras
eina šaligatviu,
nepastebėjęs užlipa ant atviros kanalizacijos angos
ir įkrenta į kanalizaciją.
Mano įsivaizdavimas toks, nes kritimas nėra valingas šuolis.
Kritimas yra atsitiktinis,
nekontroliuojamas.
Tai nutinka be mūsų sutikimo.
Ir tai
yra kaip mes kalbame apie naujų santykių pradžią.
Esu rašytoja ir anglų kalbos mokytoja,
vadinasi, pragyvenimui aš mąstau apie žodžius.
Galima teigti, kad man mokama už įrodinėjimą, kad kalba yra svarbi.
Noriu įrodyti, kad dauguma mūsų vartojamų metaforų
kalbant apie meilę,
jei ne visos,
yra problema.
Taigi, į meilę mes įkrentam.
Į mus trenkia.
Mus sugniuždo.
Mes alpstam.
Mes degam iš aistros.
Meilė varo mus iš proto,
susargdina.
Mums skauda širdis
ir jos dūžta.
Taigi, metaforos meilės jausmą prilygina
ypatingam žiaurumui ar ligai.
(Juokas.)
Iš tiesų.
Ir jos mus padaro
nenumatytų ir neišvengiamų aplinkybių aukomis.
Mano mėgiamiausias yra „smitten“ (įsimylėjęs iki ausų),
žodžio „smite“ (smogti) būtojo laiko dalyvis.
Žodyne šis žodis apibūdinamas
(Juokas.)
ir kaip „pakirstas smūgio, nelaimės ir pan.“,
ir kaip „įsimylėjęs iki ausų“.
Man žodis „smogti“ asocijuojasi su konkrečiu kontekstu,
t.y. Senuoju Testamentu.
Vien tik Išėjimo knygoje yra 16 kartų paminėti smogimai,
o šis žodis Biblijoje vartojamas kaip įpykusio Dievo kerštas.
(Juokas.)
Čia mes vartojame tą patį žodį apibūdindami meilę
ir skėrių antplūdį.
(Juokas.)
Tiesa?
Kaip tai nutiko?
Kaip mes susiejome meilę su didžiuliu skausmu ir kančia?
Ir kodėl kalbame apie šį tariamai gerą jausmą
lyg būtume aukos?
Tai yra sunkūs klausimai,
bet aš turiu kelias teorijas.
Svarstant tai,
noriu susitelkti į vieną konkrečią metaforą,
kuri kalba apie meilę kaip apie pamišimą.
Kai pradėjau tyrinėti romantinę meilę,
visur pastebėjau pamišimo metaforą.
Vakarų kultūros istorija
yra kupina citatų, lyginančių meilę su psichikos liga.
Štai keletas pavyzdžių.
Viljamas Šekspyras:
„Meilė yra tik beprotystė,“
iš „Kaip jums patinka“.
Frydrichas Nyčė:
„Meilėje visada yra truputis beprotybės.“
„Privertė mane atrodyt taip kvailai įsimylėjusiai.“ –
(Juokas.)
didžiosios filosofės Beyonce Knowles citata.
(Juokas.)
Pirmą kartą įsimylėjau būdama dvidešimties
ir tai buvo nuo pat pradžių audringi santykiai.
Pirmus kelerius metus tai buvo santykiai per atstumą,
man tai reiškė aukštus pakilimus ir gilius nuopolius.
Prisimenu vieną konkretų momentą.
Sėdėjau ant lovos hostelyje Pietų Amerikoje
ir stebėjau kaip mylimas žmogus išeina pro duris.
Buvo vėlu,
beveik vidurnaktis.
Mes susipykome per vakarienę,
grįžome į kambarį,
jis susikrovė savo daiktus ir išlėkė.
Nors aš nebepamenu dėl ko ginčijomės,
aiškiai atsimenu, kaip jaučiausi jam išeinant.
Buvau 22-jų, pirmą kartą besivystančioje šalyje ir
visiškai viena.
Buvo likusi savaitė iki skrydžio namo,
žinojau miesto, kuriame buvau,
ir miesto, iš kurio turėjau išskristi, pavadinimus,
tačiau neįsivaizdavau, kaip ten atsidurti.
Neturėjau turistinio vadovo, beveik neturėjau pinigų
ir nekalbėjau ispaniškai.
Kas nors labiau linkę į nuotykius nei aš
būtų pamatę šį momentą kaip galimybę,
o aš sustingau.
Aš tiesiog sėdėjau.
O tada prapliupau verkti.
Bet nepaisant panikos,
mažas balselis galvoje pamanė:
„Oho. Tai taip dramatiška.
Matyt, man sekasi tas meilės reikalas.“
(Juokas.)
Nes dalis manęs norėjo jaustis apgailėtinai.
Dabar man tai skamba keistai, tačiau būdama 22-jų
aš troškau dramatiškų potyrių.
Tuo momentu, buvau neprotinga, įsiutusi ir sugniuždyta,
bet keisčiausia,
kad maniau, kad tai pateisina mano jausmus
ką tik mane palikusiam vaikinui.
Manau, kad tam tikra prasme norėjau jaustis truputį išprotėjusi,
nes maniau, kad taip veikia meilė.
Tai neturėtų stebinti,
turint omenyje, kad, anot Vikipedijos,
yra 8 filmai,
14 dainų
2 albumai ir 1 romanas, pavadinimu „Beprotiška meilė“.
Po pusvalandžio jis grįžo į kambarį.
Mes susitaikėme.
Praleidome nuostabiai laimingą savaitę keliaudami.
O grįžusi namo
pagalvojau: „Tai buvo taip baisu ir taip nuostabu.
Tai turbūt tikra romantika.“
Tikėjausi, kad pirmoji meilė atrodys kaip beprotybė
ir tai, žinoma, atitiko mano lūkesčius.
Tačiau mylėti kažką taip –
lyg visa mano gerovė priklausytų nuo jo meilės –
nebuvo gerai nei man,
nei jam.
Bet aš įtariu, kad toks meilės jausmas nėra labai neįprastas.
Dauguma mūsų jaučiasi truputį išprotėję romantinės meilės pradžioje.
Tiesą sakant, tyrimais įrodyta, kad tai ganėtinai normalu,
nes, kalbant neurocheminiais terminais,
romantinę meilę ir psichinę ligą ne taip jau lengva atskirti.
Tai yra tiesa.
1999 m. atlikti kraujo tyrimai
patvirtino, kad neseniai įsimylėjusiųjų serotonino lygis
buvo labai panašus į tų,
kuriems diagnozuotas obsesinis kompulsinis sutrikimas.
(Juokas.)
Be to, žemas serotonino lygis
siejamas ir su sezoniniais elgsenos sutrikimais
bei depresija.
Taigi, yra įrodymų,
kad meilė susijusi su mūsų nuotaikos ir elgesio pokyčiais.
Yra ir daugiau tyrimų, įrodančių,
kad dauguma santykių prasideda taip pat.
Tyrėjai yra įsitikinę, kad žemas serotonino lygis
yra susijęs su viską nustelbiančiu mąstymu apie meilės objektą,
o tai panašu į jausmą, kad kažkas apsigyveno mūsų smegenyse.
Dauguma mūsų taip jaučiasi pirmą kartą įsimylėję.
Gera žinia ta, kad tai nesitęsia ilgai –
paprastai nuo kelių mėnesių iki kelerių metų.
Kai grįžau iš kelionės iš Pietų Amerikos,
daug laiko praleidau viena savo kambaryje,
tikrindama elektroninį paštą,
beviltiškai laukdama žinutės iš mylimojo.
Nusprendžiau, kad jei niekas negali suprasti mano sunkaus sielvarto,
tai man nereikia jų draugystės.
Nustojau leisti laiką su draugais.
Ko gero, tai buvo vieni nelaimingiausių metų mano gyvenime.
Man atrodė, kad turiu jaustis apgailėtinai,
nes taip jausdamasi
įrodyčiau, kaip jį myliu.
O jei sugebėčiau tai įrodyti,
galų gale, mes liktume kartu.
Tai – tikriausia beprotystė,
nes nėra jokios visuotinės taisyklės,
kuri teigtų, kad didelė kančia būtų lygi didžiuliam apdovanojimui.
Tačiau meilei mes pritaikome tokią taisyklę.
Mūsų meilės patyrimai yra biologiniai ir kultūriniai.
Mūsų biologija sako, kad meilė yra gerai,
aktyvuodama atlygio centrus smegenyse,
ir, kad meilė yra skausminga, kai po barnio ar išsiskyrimo
tas neurocheminis atlygis yra atimamas.
Tiesą sakant, gal jau tai girdėjote,
kalbant neurocheminiais terminais,
išsiskyrimo išgyvenimas yra labai panašus į atpratimą nuo kokaino.
Šis faktas ramina.
(Juokas.)
O kultūra naudoją kalbą,
kad suformuotų ir sustiprintų tokį meilės suvokimą.
Šiuo atveju, mes kalbame apie skausmo, žalingo įpročio
ir beprotybės metaforas.
Tai įdomus grįžtamojo ryšio ratas.
Meilė yra galinga ir kartais skausminga
ir mes tai išreiškiame savo žodžiais ir istorijomis,
bet mūsų žodžiai ir istorijos pamoko mus
tikėtis galingos ir skausmingos meilės.
Įdomu tai, kad visa tai vyksta
kultūroje, vertinančioje viso gyvenimo monogamiją.
panašu, kad norime abiejų dalykų:
kad meilė atrodytų lyg beprotybė
ir kad ji tęstųsi visą gyvenimą.
Tai skamba siaubingai.
(Juokas.)
Norint tai suderinti
mes turime arba pakeisti savo kultūrą, arba lūkesčius.
Įsivaizduokite, jei būtume ne tokie neveiklūs meilėje.
Jei būtume tvirtesni, atviresni, dosnesni
ir užuot puolę įsimylėti,
įžengtume į meilę.
Suprantu, kad prašau daug,
tačiau nesu pirmoji, kuri tai siūlo.
Knygoje „Metaforos, kuriomis vadovaujamės gyvenime“
lingvistai Mark Johnson ir George Lakoff siūlo įdomų
šios dilemos sprendimą,
kuris yra pakeisti mūsų metaforas.
Jie tvirtina, kad metaforos suformuoja pasaulėžiūrą
ir net veikia kaip ateities veiksmų kelrodis,
lyg savaime išsipildančios pranašystės.
Johnson ir Lakoff siūlo naują meilės metaforą:
meilė – kaip bendras meno projektas.
Man labai patinka taip galvoti apie meilę.
Lingvistai laiko metaforas lemiančiomis,
o tai reiškia, kad įvertinamos visos
konkrečios metaforos prasmės ar idėjos.
O Johnson ir Lakoff kalba apie viską,
kas sąlygoja bendrą meno projektą:
pastangos, kompromisai, kantrybė, bendri tikslai.
Šios sąvokos puikiai dera su mūsų kultūriniu nusiteikimu
ilgalaikių santykių atžvilgiu,
tačiau jos tinka ir kitokiems santykiams –
trumpalaikiams, atsitiktiniams, su keliais objektais, nemonogaminiams, aseksualiems.
Ši metafora įneša daugiau įvairių spalvų
į meilės kažkam jausmą.
Tad jei meilė yra bendras meno projektas,
tai ji yra estetinis jausmas.
Meilė yra nenuspėjama,
meilė – kūrybinga,
meilei būtinas bendravimas ir drausmė,
ji yra erzinanti ir reikalaujanti emocijų.
Meilėje susipina džiaugsmas ir skausmas.
Galų gale, kiekvienas meilės potyris yra skirtingas.
Kai buvau jaunesnė,
man net netoptelėjo, kad iš meilės galiu reikalauti daugiau,
kad aš neprivalau priimti to, ką siūlo meilė.
Kai 14-metė Džuljeta pirmą kartą pamato
ar kai 14-metė Džuljeta negali būti su Romeo,
kurį sutiko prieš keturias dienas,
ji nesijaučia nusivylusi ar sunerimusi.
Kaip ji jaučiasi?
Ji nori mirti.
Ar ne?
Tik trumpas priminimas – šioje pjesės dalyje,
trečiame veiksme iš penkių,
Romeo nėra miręs.
Jis – gyvas,
sveikas,
tik ištremtas iš miesto.
Suprantu, kad 16 a. Verona nepanaši į šiuolaikinę Šiaurės Ameriką,
tačiau kai pirmą kartą perskaičiau pjesę
irgi būdama keturiolikos,
Džuljetos kančios man atrodė logiškos.
Kai meilę suvokiame, kaip dalyką, kurį galiu sukurti kartu su meilės objektu
vietoj dalyko, kuris man nutinka
be mano įsikišimo ar sutikimo,
tai sustiprina.
Vis dar yra sunku.
Meilė kartais vis dar varo iš proto ar triuškina,
o kai aš pasijuntu visai suirzusi,
primenu sau:
mano užduotis šiuose santykiuose yra pasikalbėti su partneriu
apie tai, ką noriu sukurti kartu.
Tai irgi nėra lengva.
Tačiau tai žymiai geriau nei alternatyva,
kai jausmas yra panašus beprotybę.
Tokioje meilėje nėra svarbiausia gauti ar prarasti kažko susižavėjimą.
Vietoj to, reikia pasitikėti savo partneriu
ir kalbėtis apie viską, net kai pasitikėti sunku.
Tai skamba paprastai,
tačiau tai yra revoliucinis, radikalus poelgis.
Taip yra, nes tu nustoji galvoti apie save
ir apie tai, ką gauni ar prarandi santykiuose,
o pradedi galvoti, ką tu gali pasiūlyti.
Tokia meilė leidžia mums pasakyti:
„Mes nelabai sėkmingai veikiame kartu. Gal tai ne mums?“
Arba: „Tie santykiai buvo trumpesni nei tikėjausi,
bet vis tiek pakankamai gražūs.“
Nuostabiausia bendro meno projekto dalis yra ta,
kad jis nenusipieš ar nenusilipdys pats.
Tokia meilė mums leidžia nuspręsti kaip ji atrodys.
Ačiū.
(Plojimai.)