Ki ne szeretné a hatékonyságot?
Én szeretem.
A hatékonyság azt jelenti: többet kapunk kevesebbért.
Több kilométer literenként, több fény wattonként,
több szó percenként.
A kevesebbért több a második legjobb dolog,
rögtön a semmiért valamit után.
Az algoritmusok, a big data, a felhő mind többet adnak kevesebbért.
Vajon problémamentes utópia felé haladunk,
vagy mindent megfigyelő disztópia felé?
Nem tudom.
Engem a jelen foglalkoztat.
Be akarom mutatni önöknek,
hogyan segíthet a múlt megérteni a jelent.
Semmi sem összegzi olyan jól
a hatékonyság ígéretét és veszélyét,
mint az egyszerű krumpli.
A krumpli az Andokból származik,
s az ősi inkáktól terjedt el Európában.
A krumpli a kiegyensúlyozott táplálkozás remeke.
Számos nagy hatalmú támogatója akadt.
Nagy Frigyes porosz király
volt első rajongója.
Hitte, hogy a krumpli segítségével nőhet
az egészséges poroszok száma.
S minél több az egészséges porosz,
annál több az egészséges porosz katona.
Néhány egészséges porosz katona
elfogta a francia katonai gyógyszerészt, Parmentier-t.
Parmentier először elszörnyedt,
hogy a hadifoglyok
reggel-délben-este krumplit kaptak,
de aztán megszerette az étrendet.
Úgy gondolta, a krumpli egészségesebbé tette.
Úgyhogy amikor szabadult,
fejébe vette, hogy elterjeszti a krumplit Franciaországban is.
Nagy hatalmú barátai voltak.
Benjamin Franklin javasolta, adjon díszvacsorát,
ahol minden fogásban szerepel a krumpli.
Franklin maga is díszvendég volt.
A francia király és királyné is ráállt,
hogy krumplit,
azaz burgonyavirágot viseljen.
(Nevetés)
A király burgonyavirágot viselt a hajtókáján,
a királyné pedig a hajában.
Kiváló reklámötlet volt,
de akadt egy bökkenő.
A krumpli túl szép volt, hogy igaz legyen.
Írországban egyenesen csodának számított.
A krumpli remek termést hozott, a népesség növekedett.
Ám volt egy rejtett veszély.
Az összes ír krumpli genetikailag azonos volt.
Mind a rendkívül jó termőképességű fajtába, a Lumperbe tartozott.
Ezzel az volt a gond,
hogy egy Dél-Amerikából eredő kór,
amely egy krumplit megfertőzött,
mindet megfertőzte.
A brit kizsákmányolásnak és érzéketlenségnek is volt szerepe,
ám végül is e monokultúra miatt
halt meg egymillió ember,
és kényszerült emigrációba további kétmillió.
A krumpli nemhogy véget vetett az éhínségnek:
az egyik legvégzetesebb éhínség oka lett.
A hatékonyság okozta gondok manapság
kevésbé drasztikusak, ám krónikusak.
Tartósabbá tehetik a problémákat,
amelyek megoldására születtek.
Vegyük az elektronikus orvosi nyilvántartást.
Úgy tűnt, ez majd megoldja az orvosok kézírásának problémáját,
s azzal az előnnyel járt,
hogy sokkal pontosabb adatokkal szolgált a gyógykezelésekhez.
A gyakorlatban viszont mindez
több elektronikus papírmunkával jár,
s az orvosok ma arra panaszkodnak, hogy nemhogy több,
de egyenesen kevesebb idejük marad a betegeikre.
A hatékonyság megszállott kergetése csökkentheti hatékonyságunkat.
A hatékonyság téves riasztásokkal is tévútra visz.
A kórházakban gépek százai figyelik a vészhelyzeteket,
s túl gyakran riasztanak tévesen.
A téves jelzéseket időbe telik kiszűrni.
Ez kimerültséghez, stresszhez vezet,
illetve, megint csak, a valódi betegek bajainak elhanyagolásához.
A mintafelismerésben is kapunk téves pozitív eredményeket.
Egy iskolabusz rossz szögből nézve olyan,
mint egy bokszzsák.
Drága időbe telik
a hibás felismerések kiszűrése.
A téves negatívok szintén gondot jelentenek.
Az algoritmusok rengeteget tanulnak, és gyorsan.
Ám csak a múltról szolgálhatnak infóval,
úgyhogy számos jövőbeli klasszikus rossz kritikát kapott, mint pl. a Moby Dick,
vagy több kiadó is elutasította őket,
mint pl. a Harry Potter-sorozatot.
Pazarló lehet megpróbálni elkerülni a pazarlást.
A hatékonyság csapda is, ha az ellenfél lemásolja a módszert.
Vegyük a késő 19. századi
75 milliméteres francia tüzérségi üteget.
A halálos dizájn mesterműve volt.
Az ágyú négy másodpercenként tudott kilőni egy lövedéket.
Ez még nem is volt különös.
Ám zseniális visszaugró mechanizmusának hála
ugyanabba a pozícióba állt vissza,
s nem kellett újra célozni.
Így a tüzelés tényleges sebessége drasztikusan nőtt.
Úgy tűnt, ezzel a módszerrel
Franciaország legyőzi Németországot a legközelebbi háborúban.
Ám ahogy sejthető volt,
a németek valami hasonlón dolgoztak.
Amikor tehát kitört az I. világháború,
az eredmény a lövészárok-háború lett,
amely minden elképzelhetőnél tovább tartott.
A háború lerövidítésére tervezett technológia azt meghosszabbította.
A hatékonyság tán legnagyobb ára a lehetőségek kihagyása.
A vevőket az eladókkal összekötő platform-gazdaság
remek befektetés lehet,
ahogy azt láthattuk is az elmúlt néhány hétben.
Százmilliós veszteségeket termelő cégek
dollármilliárdosokat szülnek az elsődleges részvénykibocsátáskor.
Ám a legnehezebbek
a fizikai és kémiai felfedezések.
Ezek nagyobb kockázattal járnak.
Talán vesztésre állnak, mert a hardver nehéz ügy.
Sokkal nehezebb nagyban gondolkodni fizikai vagy kémiai találmányok,
mint szoftverek esetében.
Gondoljanak az akkumulátorokra.
A mobileszközökben és elektromos autókban használt lítiumion-akkumulátorok
harmincéves elven alapulnak.
Hány okostelefon akkuja bír ki ma egy teljes napot
egyetlen feltöltéssel?
Igen, a hardver bonyolult.
Több mint 20 évbe telt,
hogy a Chester Carlson 1938-as szabadalmán alapuló
száraz fénymásolás elve
az 1959-ben bevezetett Xerox 914 másolóhoz vezessen.
Az apró, merész Haloid cég a New York állambeli Rochesterben
keresztülment mindazon, amit a legtöbb cég sosem tűrt volna el.
Egyik kudarc követte a másikat.
Az egyik nagy gond a gyúlékonyság volt.
Amikor a 914 végre piacra került,
még mindig volt benne egy perzselés- mentesítőnek nevezett eszköz,
ami valójában egy aprócska, beépített tűzoltókészülék volt.
Az én válaszom minderre az ihletett eredménytelenség.
Az adatok és mérések elengedhetetlenek, de ez nem elég.
Hagyjunk teret az emberi megérzésnek és készségeknek is.
Az ihletett eredménytelenség hét összetevőből áll.
Először is: válasszuk a kanyargósabb utat, örüljünk a véletlen felfedezéseknek.
A tévedések eredményekhez vezethetnek.
Egyszer, amikor a Mississippi bal partján kalandoztam,
rossz helyen fordultam be.
Odaértem a nagy folyón átívelő hídhoz,
s a hídpénz kezelője azt mondta, nem fordulhatok vissza.
Úgyhogy kifizettem az 50 centet – akkor annyiba került –,
és hirtelen az iowai Muscatine-ben találtam magam.
Épphogy hallomásból ismertem a nevet,
de lenyűgöző városnak bizonyult.
Muscatine-ben volt a világ egyik leggazdagabb kagylólelőhelye.
Száz évvel ezelőtt a világ gombjainak harmadát
Muscatine-ben gyártották,
évente 1,5 milliárd darabot.
Mára minden gyár megszűnt,
de van egy gyöngyházgomb-iparnak szentelt múzeum,
s ez a világ egyik legkülönösebb múzeuma.
Ám ez csak a kezdet volt.
Ez az a ház Muscatine-ben,
ahol a későbbi kínai elnök 1986-ban megszállt
egy mezőgazdasági küldöttség tagjaként.
Ma a ház a kínai-amerikai barátság emlékháza,
kínai turisták zarándokhelye.
Hogyan is tudhattam volna ezt előre?
(Nevetés)
Másodszor: emeljük fel a fenekünket.
Néha eredményesebb lehet
a nehezebb módszert választani.
Vegyük a dolgok internetjét.
Csodálatos dolog szabályozni a világítást,
beállítani a fűtést vagy felporszívózni,
anélkül hogy megmozdulnánk.
Ám orvostudományi kutatások azt mutatják,
hogy az izgés-mozgás és járkálás
az egyik legjobb dolog, amit a szívünkért tehetünk.
Jót tesz a szívnek és a derékbőségnek is.
Harmadszor: használjuk fel hibáinkat.
Nagyszerű dolgok születhetnek
a véletlen hibák fantáziadús továbbfejlesztéséből.
A Lincoln Center-beli Metropolitan Opera
egyik építésze, Tad Leski
egy vázlaton dolgozott, amikor fehér tinta csöppent a rajzra.
Mások talán eldobták volna a vázlatot,
ám Leski ennek hatására tervezett egy csillagrobbanást idéző csillárt,
amely a maga nemében az egyik legjelesebb volt a 20. században.
Negyedszer: válasszuk időnként a nehezebb módszert.
Hatékonyabb lehet, ha valamihez nem értünk tökéletesen.
A pszichológusok kívánatos nehézségnek nevezik ezt.
Részletes jegyzeteket készíteni számítógépen
a legjobb módszernek tűnhet egy előadó szavainak megragadására,
hogy később szó szerint fel tudjuk idézni őket.
Ám kutatások kimutatták, hogy amikor rövidítünk,
összefoglaljuk az előadó mondandóját,
és egy darab papíron készítünk jegyzeteket,
közben fel is dolgozzuk az információt.
Magunkévá tesszük az infót,
és sokkal aktívabban tanulunk,
mint amikor csak szó szerint leírjuk,
ami elhangzik.
Ötödször: menjünk biztosra a diverzitás segítségével.
A monokultúra halálos lehet.
Emlékeznek a krumplira?
Hatékony volt, aztán már nem volt az.
A diverzitás a szervezetekre is érvényes.
Egy szoftver megmondhatja, mi kellett korábban a szervezet sikeréhez,
és néha hasznos lehet az állásra jelentkezők kiválasztásában.
De ne feledjék, környezetünk folyton változik,
és a jelentkezőket szűrő szoftver nem tudja megmondani,
ahogy mi sem tudjuk,
ki lesz hasznos a jövőben.
Az algoritmus eredményeit ki kell egészítenünk
a megérzésünkkel és azzal,
hogy változatos hátterű és világnézetű embereket keresünk.
Hatodszor: építsünk biztonsági tartalékot redundanciából és emberi készségekből.
Miért zuhant le két 737 Max repülő?
Még mindig nem ismerjük a teljes történetet,
de tudjuk, hogyan előzzük meg a katasztrófákat.
Több különálló rendszerre van szükség.
Ha az egyik meghibásodik, a többi a helyébe léphet.
Gyakorlott kezelőkre is szükség van,
ami folyamatos képzéseket jelent.
Hetedszer: legyünk józanul nagyvonalúak.
Thomas Edison a filmipar úttörője volt,
valamint a kameratechnológiáé is.
Nála senki sem tett többet a hatékonyságért.
Ám a megtakarítás nem vált be.
Edison menedzsere felvett egy ún. hatékonysági mérnököt,
aki azt mondta, pénzt takaríthat meg,
ha többet használ fel a leforgatott filmekből,
és kevesebb részt vesz fel újra.
Igen, Edison zseni volt,
de nem értette a játékfilmek új szabályait,
s a tényt, hogy a kudarc a siker ára.
Másrészt: más nagyszerű rendezők, mint pl. Erich von Stroheim,
a másik oldalon álltak.
Remek drámaérzékkel bírtak,
Stroheim ráadásul tehetséges színész is volt.
Ám képtelenek voltak tartani a költségvetést.
Ez nem volt fenntartható.
Irving Thalberg, a zseniális ösztönökkel bíró korábbi titkár volt az,
aki megvalósította a józan nagyvonalúságot,
először a Universal, majd az MGM stúdiónál,
s eszményi hollywoodi producerré vált.
Összefoglalva: ahhoz, hogy igazán eredményesek legyünk,
optimális eredménytelenségre van szükség.
A legrövidebb út talán a kanyargós,
nem pedig az egyenes.
Charles Darwin tudta ezt.
Amikor komoly problémába ütközött,
ment egy kört az ösvényen,
amit a háza mögött épített.
A termékeny ösvény lehet valódi ösvény, mint Darwiné,
lehet virtuális, vagy lehet egy előre nem látott letérés
a már kijelölt útról.
A túl nagy hatékonyság saját magát gyengítheti.
Ám némi ihletett eredménytelenség erősebbé teheti.
Néha akkor haladunk legjobban,
ha körben járunk.
Köszönöm.
(Taps)