En els últims anys,
he passat els estius al laboratori biològic marí
a Woods Hole, Massachusetts.
I allà, el que he estat fent essencialment és llogar un vaixell.
El que voldria demanar-vos
és que feu un viatge amb vaixell amb mi avui.
Vam partir d'Eel Pond cap a Vineyard Sound,
davant de la costa de Martha’s Vineyard,
equipats amb un dron per identificar els possibles punts de partida
per mirar cap a l’Atlàntic.
Abans volia dir cap a les profunditats de l'Atlàntic
però no hem d’anar a molta profunditat per arribar al desconegut.
Aquí, a dues milles de distancia
des del que possiblement és el laboratori de biologia marina més gran del món,
baixem una simple xarxa de placton a l’aigua
i porta a la superfície
coses a les que la humanitat gairebé no para atenció,
i que sovint no s’han vist mai abans.
Aquest és un dels organismes que vam atrapar a la nostra red.
Això és una medusa.
Però mireu d'aprop,
vivint dins d'aquest animal hi ha un altre organisme
i molt probablement sigui totalment nou per a la ciència.
Una espècie completament nova.
O què tal aquesta altra bellesa transparent
amb un cor que batega,
creixent asexualment al seu cap,
una descendència que passarà a reproduir-se sexualment.
Deixeu-me dir-ho un altre cop:
aquest animal està creixent asexualment al seu cap,
una descendencia que es reproduirà sexualment a la pròxima generació.
Una medusa extranya?
No precisament.
És una ascídia.
És un grup d'animals
amb el que ara sabem que compartim una extensa ascendència genòmica,
i potser és la espècie d'invertebrats més propera a la nostra.
Conegueu la vostra cosina,
Thalia democratica.
(Riures)
Estic bastant segur que no vau guardar un lloc a la última reunió familiar
per la Thalia,
però deixeu-me dir-vos
que aquests animals estan profundament relacionats amb nosaltres
de maneres que just estem començant a entendre.
Així que, la pròxima vegada que escolteu a algú dir amb un to burleta
que aquest tipus d'investigació és una simple expedició de pesca,
espero que recodeu el viatge que acabem de fer.
Actualment, moltes de les ciències biològiques només veuen valor
en estudiar en profunditat el que ja sabem;
en cartografiar continents ja descoberts.
Però a alguns de nosaltres ens interesa molt més el desconegut.
Nosaltres volem descobrir continents completament nous,
i contemplar les magnífiques vistes de la ignorància.
Anhelem l'experiència d'estar completament desconcertats
per una cosa que mai no hem vist.
I sí, estic d'acord,
hi ha molta satisfacció del ego per poder dir:
Mira, jo vaig ser el primer en descobrir allò.
Però aquesta no és una questió d'auto-exaltació,
perquè en aquest tipus d'investigació de descobriment,
si no et sents com un complet idiota tota la estona,
vol dir que no estàs investigant suficientment.
(Riures)
Així que cada estiu porto a la coberta del nostre petit vaixell
més i més coses de les quals sabem molt poc.
Aquesta nit m'agradaria explicar-vos una història sobre la vida
que rarament s'explica en un ambient com aquest.
Des de la posició avantatjosa dels laboratoris biològics del segle XXI,
hem começat a il·luminar amb coneixement molts misteris de la vida.
Sentim que després de segles d'investigació centífica,
estem começant a fer avanços significants
per entendre alguns dels principis fundamentals de la vida.
El nostre optimiste es reflecteix en el creixement de la biotecnologia
arreu del món,
intentant utilitzar els coneixements científics per curar malalties humanes.
Coses com el càncer, l'envelliment, malalties degeneratives;
són només algunes de les indesitjables que desitgem amansir.
A vegades em pregunto:
Per què tenim tants problemes
intentant solucionar el problema del càncer?
És que estem intentant resoldre el problema del càncer
i no pas intentant entendre la vida?
La vida en aquest planeta comparteix un origen comú,
i puc resumir 3.500 mil·lions d'anys d'història de la vida en el planeta
en una sola dispositiva.
Aquí apareixen representants de totes les espècies conegudes del planeta.
En aquesta immensitat de la vida i de la biodiversitat,
no ocupem una posició remarcable.
(Riures)
L'homo sapiens.
L'últim del nostre tipus.
I malgrat que no vull despreciar gens
els assoliments de la nostra espècie,
per més que desitgem que sigui així i sovint fingim que ho és,
no som la mesura de totes les coses.
Som, tot i això, els que medim moltes coses.
Quantifiquem sense parar, analitzem i comparem
i part d'això és absolutament inestimable i de fet és necesari.
Però l'èmfasi actual en forçar que la investigació biològica s'especialitzi
i produeixi resultats pràctics
restringeix la nostra habilitat de questionar-nos la vida
a limits inacceptablement estrets i a profunditats insatisfactòries.
Estem mesurant una franja de vida sorprenentment escasa,
i esperem que aquelles xifres salvin totes les nostres vides.
Com d'estret us pregunteu?
Deixeu-me donar-vos unes xifres.
L'Administració Nacional Oceànica i Atmosfèrica ha estimat
que al voltant del 95 per cent dels nostres oceans resten inexplorats.
Centrem-nos en això un segon.
El 95 per cent dels nostres oceans resten inexplorats.
Crec que és acertat dir
que ni tan sols sabem quant sobre la vida no sabem.
No és sorprenent, doncs, que cada semana en el meu camp
comencem a afegir més i més espècies noves
a aquest extraordinari arbre de la vida.
Aquest, per exemple,
va ser descobert aquest estiu,
nou per a la ciència,
i ara ocupa la seva pròpia branca en el nostre arbre genealògic.
Encara és més tràgic
que sabem que hi ha un grapat d'altres espècies d'animals allà fora
però, per desgràcia, la seva biologia encara és gairebé desconeguda.
Estic segur que molts haureu sentit a parlar
que una estrella de mar pot regenerar-se el braç després d'una pèrdua.
Però molts no sabreu
que el mateix braç pot, de fet, regenerar una estrella de mar sencera.
I hi ha altres animals que fan coses veritablement sorprenents.
Estic disposat a apostar que
molts mai heu sentit a parlar del cuc pla, Schmidtea mediterranea.
Aquest petit noi d'aquí
fa coses simplement alucinants.
Pots agafar un d'aquests animals i tallar-lo en 18 fragments
i cadascun d'aquests fragments procedirà a regenerar
un animal complet
en menys de dues setmanes.
18 caps, 18 cossos, 18 misteris.
Durant la última dècada i mitja,
he intentat descobrir com aquests cucs fan el que fan
i quin és el seu truc.
Però com tots els bons mags,
ells no revelen els seus secrets fàcilment.
(Riures)
Així que, aquí estem
després de 20 anys estudiant aquests animals,
de mapejar el genoma, de rascar-nos la barbeta
i de milers d'amputacions i de milers de regeneracions
i encara no entenem com aquests animals fan el que fan.
Cada planari és un oceà en sí mateix
ple d'incògnites.
Una de les característiques comunes
de tots aquests animals dels que us he estat parlant
és que no sembla que hagin rebut una notificació
que s'han de comportar seguint les normes
que prenem d'un grapat d'animals seleccionats a l'atzar
que actualment poblen la gran majoria
dels laboratoris biomèdics del món.
Conegueu els Premi Nobel.
Set espècies, essencialment,
que ens ha aportat la pitjor part del nostre coneixement
del comportament biològic actual.
Aquest petit d'aquí,
tres premis Nobel en 12 anys.
I tot i l'atenció que han aconseguit
i tot el coneixment que han generat,
així com la gran part de la financiació,
aquí seguim davant dels mateixos problemes intractables
i molts nous reptes.
I això és perquè, desafortunadament,
aquests set animals corresponen essencialment
al 0.0009 per cent de totes les espècies que habiten el planeta.
Així que començo a sospitar que
la nostra especialització dificulta els nostres progressos en el millor dels casos
i en el pitjor, ens desvia.
Això és perqué la vida en aquest planeta i la seva història
és la història de qui trenca regles.
La vida va començar en aquest planeta com organismes monocel·lulars
que van nadar durant mil·lions d'anys a l'oceà
fins que una d'aquestes criatures va dir:
"Avui faré les coses diferent;
avui m'agradaria inventar una cosa anomenada multicel·lularitat,
i ho faré".
Estic segur que no va ser una decisió popular llavors,
(Riures)
i fos com fos, ho va aconseguir.
Els organismes multicel·lulars van començar a poblar
aquests oceans ancestrals
i van prosperar.
I els tenim aquí avui.
Masses de terra van emergir de la superfície dels oceans
i alguna criatura va pensar:
"Mira, allò sembla una propietat maca.
M'agradaria mudar-m'hi".
"Estàs boig?
Et disecaràs allà fora. Res no pot viure fora de l'aigua".
La vida es va obrir camí
i ara hi ha organismes que viuen a terra.
Una vegada a terra, deurien haver mirat al cel
i van dir: "Estaria bé anar als núvols,
volaré".
"No pots trencar la llei de la gravetat, no pots volar".
I tot i així, la naturalessa va inventar,
multiples vegades i per separat,
maneres de volar.
M'agrada estudiar els animals que trenquen les regles
perquè sempre que trenquen una regla, inventen alguna cosa nova
que ens van fer possible estar avui aquí.
Aquests animals no van rebre la notificació.
Van trencar les regles.
Si hem d'estudiar animals que trenquen les regles,
no hauriem d'estudirar-los també trencant les regles?
Crec que hem de renovar el nostre esperit d'exploració.
En lloc de portar la natura als laboratoris
i interrogar-la allà,
necesitem portar la nostra ciència
al majestuós laboratori que és la natura,
i allà, amb el nostre modern armament tecnològic,
interrogar cada nova forma de vida que trobem,
i cada nou atribut biològic que podem trobar.
De fet, hem de portar tota la nostra intel·ligencia
a tornar a ser estúpida;
sentir-nos inútils davant la immensitat del desconegut.
Perquè després de tot,
la ciència no va sobre coneixement.
La ciència va sobre la ignorància.
Això és el que fem.
Una vegada, Antoine de Saint-Exupéry va escriure:
"Si vols construir un vaixell,
no mobilitzis la gent per recollir fusta
i no els assignis tasques i feina,
ensenya'ls a desitjar la infinita immensitat del mar...".
Com a científic i professor,
m'agrada parafrasejar això i dir
que els cièntifics hem d'ensenyar als nostres estudiants
a desitjar la infinita immensitat del mar
que és la nostra ignorància.
Nosaltres, l'homo sapies, som l'única espècie que coneixem
que està motivada per la investigació cièntifica.
Nosaltres, com totes les altres espècies,
estem entrellaçats a la història de la vida d'aquest planeta.
I crec que m'equivoco quan dic que la vida és un misteri,
perquè crec que la vida és de fet un secret a veus
i que durant mil·lennis ens ha estat cridant per entendre-la.
Així que us pregunto:
No som nostaltres la millor oportunitat que té la vida per coneixer's?
I si és així,
què dimonis estem esperant?
Gràcies.
(Aplaudiments)