Într-o după-amiază de vară în 2013,
poliția din DC a reținut, interogat și percheziționat
un bărbat care părea suspicios și periculos.
Sincer, nu eram îmbrăcat așa în ziua detenției
dar am o poză și cu acele haine.
Știu că este înspăimântător - încercați să fiți calmi.
(Râsete)
Pe vremea aceea,
eram intern la Serviciul Public de Apărare în DC
și vizitam o secție de poliție.
Eram gata de plecare, dar înainte de a ajunge la mașină
două mașini de poliție au oprit blocându-mi ieșirea
și un ofițer s-a apropiat pe la spate.
Mi-a spus să mă opresc, să îmi dau rucsacul jos
și să-mi pun mâinile pe mașina poliției de alături.
Cam 12 alți polițiști ni s-au alăturat după aceea.
Toți aveau pistoale, câțiva aveau mitraliere.
Mi-au cotrobăit prin rucsac. M-au pus jos.
Mi-au făcut poze pe mașina de poliție și au râs.
Și intre timp, în timp ce eram pe mașina lor,
încercând să ignor tremuratul picioarelor,
încercând să gândesc clar ce aș putea face,
ceva a început să mi se pară ciudat.
Când mă uit la mine în acestă poză, dacă ar fi să mă descriu,
cred că aș spune ceva de genul:
”Bărbat indian, 19 ani, tricou deschis la culoare, ochelari.”
Dar ei nu au inclus niciunul din aceste detalii.
Când m-au descris în stațiile de poliție repetau:
”Bărbat din Orientul Mijlociu cu un rucsac”.
Această descriere a continuat în rapoartele lor.
Niciodată nu m-am așteptat să fiu descris de propriul meu guvern așa
spion, nemernic, terorist.
Detenția s-a scurs la fel.
Au trimis câini antrenați să miroasă materiale explozive
să străbată aria prin care am trecut.
Au sunat guvernul federal să vadă dacă eram pe o listă de urmărire.
Au trimis niște detectivi să mă interogheze
de ce, dacă spuneam că nu am nimic de ascuns,
nu voiam să mi se percheziționeze mașina.
Puteam vedea că nu erau mulțumiți de mine,
dar nu știam ce voiau sa facă în continuare.
Deodată, polițistul care m-a pus jos
a întrebat în stație unde erau camerele de filmat de securitate
să afle cât a fost înregistrat din ce s-a întâmplat.
Când a făcut asta, am realizat că eram total la mila lor.
Cred că suntem cu toții obișnuiți de mici
cu ideea polițiștilor, arestărilor, cătușelor,
deci e ușor să uităm cât de înjositor și coercitiv
este să controlezi corpul altei persoane.
Știu că sună că esența poveștii mele
e cât de rău am fost tratat din cauza rasei mele
- și de fapt, da, nu cred că aș fi fost arestat dacă eram alb.
Dar de fapt, lucrul la care mă gândesc astăzi este altul.
Mă gândesc la cât de rău ar fi fost dacă nu aș fi fost bogat.
Adică, ei au crezut că încercam să plantez un explozibil
și au investigat acea posibilitate timp de o oră și jumătate,
dar nu mi s-au pus niciodată cătușe, nu am fost niciodată dus într-o celulă.
Cred că dacă eram
din una dintre comunitățile de culoare sărace din Washington
și ar fi crezut că pun în pericol viețile polițiștilor,
lucrurile ar fi fost total diferite.
De fapt, în sistemul nostru, e mai bine să fii o persoană bogată
suspectată de a arunca în aer o stație de poliție
decât să fii o persoană săracă
care e suspectată de mult mult mai puțin de atât.
Aș vrea să vă dau un exemplu din munca mea actuală.
Acum lucrez la o organizație pentru drepturile civililor în DC,
numită Equal Justice Under Law.
Permiteți-mi să încep prin a vă adresa tuturor o întrebare.
Câți dintre voi ați primit o amendă de parcare în viața voastră?
Ridicați mâna. Da. La fel și eu.
Și când a trebuit s-o plătesc, m-am simțit deranjat și rău,
dar am plătit-o și am trecut peste asta.
Cred că de asemenea mulți dintre voi le-ați plătit.
Dar ce s-ar întâmpla dacă nu v-ați permite
suma amenzii și nici familia voastră nu are banii?
Ce se întâmplă atunci?
Păi, un lucru care nu ar trebui să se întâmple din punct de vedere legal
este că nu ar trebui să fiți arestați și închiși
doar pentru că nu vă permiteți să plătiți.
Asta e ilegal.
Dar asta le fac conducerile locale oamenilor săraci în această țară.
Multe din procesele noastre din Equal Justice Under Law
sunt despre acești prizonieri datornici din zilele noastre.
Unul din cazurile noastre este împotriva Ferguson, Missouri.
Și știu că atunci când zic Ferguson, mulți vă gândiți la violența poliției.
Dar azi vreau să vorbesc despre un alt aspect
al relației dintre poliția lor și cetățeni.
Ferguson se confrunta
cu o medie de peste două astfel de arestări pe persoană pe an,
majoritatea pentru datoriile neplătite.
Când îmi imaginez cum s-ar simți ca de fiecare dată când plec de acasă,
ar fi o șansă ca un polițist să îmi verifice numărul mașinii,
să vadă o acuzare pentru datorie neplătită,
să abuzeze de corpul meu cum au făcut în DC
și apoi să mă ducă într-o celulă, simt că mi se face rău.
Am întâlnit mulți oameni din Ferguson care au trecut prin asta
și le-am ascultat poveștile.
În închisoarea din Ferguson, în fiecare celulă micuță
există un pat de cazarmă și o toaletă,
dar sunt puși patru oameni în fiecare celulă.
Deci ar fi doi oameni în pat și doi pe podea,
unul neavând unde să meargă decât lângă toaleta murdară,
care nu a fost curățată niciodată.
De fapt, toată celula nu a fost curățată,
deci pereții și podeaua sunt pline de sânge și mucus.
Fără apă de băut,
cu excepția celei venite dintr-o țeavă conectată cu toaleta.
Apa arată și are gust de murdar,
nu e niciodată mâncare suficientă,
fără dușuri,
femeile la menstruație nu au produse de igienă,
nicio atenție medicală.
Când am întrebat o femeie despre îngrijirea medicală,
a râs și mi a spus: „Oh, nu, nu.
"Singura atenție pe care o primești de la gardieni e cea sexuală”.
Deci, datornicii sunt aduși aici și li se spune:
„Nu vă lăsăm să plecați până nu plătiți datoria”.
Și dacă ai putea - dacă ai putea să suni un membru al familiei
care cumva ar putea veni cu niște bani, atunci poate ai ieși.
Dacă ar fi destui bani, ai ieși.
Dar dacă nu, ai sta acolo zile sau săptămâni
și în fiecare zi
gardienii ar veni la celule să se tocmească cu datornicii
asupra prețului eliberării din ziua respectivă.
Ai sta până închisoarea nu ar mai avea spațiu
și ar vrea să bage pe cineva nou.
Și în acel moment, s-ar gândi:
„Bun, e improbabil ca persoana asta să vină cu banii,
e mai probabil ca persoana nouă să o facă”.
Tu ai ieșit, ei intră și sistemul funcționează așa.
Am întâlnit un bărbat care, acum 9 ani,
a fost arestat pentru cerșetorie în Walgreens.
Nu și-a putut permite amenzile și taxele judiciare pentru caz.
Când era tânăr, a supraviețuit unui incendiu
doar pentru că a sărit de la etajul al treilea ca să scape.
Dar acea căzătură l-a lăsat cu vătămări ale creierului
și ale diferitelor părți ale corpului, inclusiv ale piciorului.
Deci nu poate munci și se bazează pe plățile serviciului social
pentru a supraviețui.
Când l-am întâlnit în apartamentul lui,
nu avea nimic de valoare acolo - nici măcar mâncare în frigider.
Este înfometat cronic.
Nu avea nimic de valoare în apartament,
cu excepția unei mici bucăți de carton pe care scrisese numele copiilor săi.
O prețuia enorm. Era fericit să mi-o arate.
Dar nu-și poate plăti amenzile și taxele pentru că nu are nimic de dat.
În ultimii 9 ani, a fost arestat de 13 ori și închis în total de 130 de zile
pentru acel caz de cerșit.
Unul din acele abuzuri a durat 45 de zile.
Doar imaginați-vă că vă petreceți timpul de acum până undeva în iunie
în locul pe care vi l-am descris acum câteva momente.
Mi-a zis despre toate încercările de suicid pe care le-a văzut
în închisoarea din Ferguson,
despre data când un om a găsit un mod de a se spânzura
în așa fel încât colegii lui să nu ajungă la el,
iar tot ce puteau face era să țipe și să țipe,
încercând să le atragă atenția gardienilor care să vină să îl dea jos.
Mi-a zis că le-a luat vreo cinci minute să răspundă
și când au venit, bărbatul era inconștient.
Așa că au chemat paramedicii care au mers în celulă.
Au spus „Va fi bine", așa că l-au lăsat pe podea.
Am auzit multe povești ca aceasta și nu ar fi trebui să mă surprindă
pentru că sinuciderea e singura cauză a morții în închisorile locale.
Acest lucru e legat de lipsa îngrijirii sănătății mintale
în închisorile noastre.
Am întâlnit o femeie, o mamă singură cu trei copii,
care câștiga șapte dolari pe oră.
Se baza pe bonurile de masă ca să se hrănească pe ea și pe copii.
Acum vreun deceniu a luat câteva amenzi de circulație
și o mică condamnare pentru furt
și nu își poate permite amenzile și taxele acelor cazuri.
De atunci, a fost închisă de vreo zeci ori din cauza acelor cazuri,
dar are schizofrenie și este bipolară și are nevoie de tratament zilnic.
Nu are acces la acele medicamente în închisoarea din Ferguson
pentru că nimeni nu are acces la medicamente.
Mi-a spus cum este să îți petreci două săptămâni într-o celulă,
având halucinații cu oameni și umbre și auzind voci,
implorând pentru medicație care să le facă să se oprească
și să fie ignorată.
Și nici acesta nu e un caz izolat:
30% din femeile din închisorile locale
au nevoi mentale medicale serioase, exact ca ale ei,
dar doar una din șase primește îngrijire mentală medicală
cât e în închisoare.
Astfel, am auzit toate aceste povești despre această carceră grotească
pe care Ferguson o oferea pentru datornici,
iar când am văzut-o și am vizitat-o
nu sunt sigur ce mă așteptam să văd, dar nu mă așteptam la asta.
E o clădire guvernamentală normală, ar putea fi un oficiu poștal sau o școală.
Mi-a amintit că toate aceste scheme ilegale de jecmănire
nu au loc printre umbre,
ci la lumina zilei de către oficialii publici.
Sunt o problemă a poliției publice.
Și asta mi-a reamintit că închiderea celor săraci în general,
chiar și în afara contextului datornicilor,
joacă un rol vizibil și central în sistemul nostru de justiție.
Mă gândesc la politica pentru cauțiuni.
În sistemul nostru, fie că ești reținut sau liber,
în așteptarea procesului
nu contează cât de periculos ești sau cât risc de a scăpa presupui.
Contează dacă îți permiți să îți plătești cauțiunea.
Bill Cosby, a cărui cauțiune a fost de un milion de dolari,
scrie cecul imediat și nu stă o secundă într-o celulă.
Dar Sandra Bland, care a murit în pușcărie,
era acolo doar pentru că familia ei nu a putut face rost de 500 de dolari.
De fapt, există jumătate de milion de Sandra Bland în țară,
500.000 de oameni care sunt închiși chiar acum
doar pentru că nu își pot plăti cauțiunea.
Ni se spune că închisorile de la noi
sunt locuri pentru criminali, dar statistic nu e așa:
trei din cinci oameni închiși chiar acum sunt închiși preventiv.
Nu au fost condamnați pentru nicio infracțiune.
Nu au pledat vinovați.
Chiar aici, în San Francisco,
85% din cei din închisoare sunt deținuți care așteaptă un proces.
Înseamnă că San Francisco cheltuie vreo 80 de milioane de dolari anual
să finanțeze închisoare preventivă.
Mulți din oamenii care sunt în închisoare doar pentru că nu pot plăti cauțiunea
înfruntă acuzații minore
astfel încât timpul care ar trece până la proces
e mai lung decât sentința pe care ar primi-o
ceea ce e înseamnă că e garantat să iasă mai repede dacă pledează vinovați.
Alegerea e: ar trebui să stau în locul ăsta oribil,
departe de familie
aproape sigur că îmi voi pierde locul de muncă,
și apoi să mă lupt cu acuzările?
Sau ar trebui să pledez vinovat de orice vrea procurorul și să ies?
În punctul ăsta, sunt deținuți înainte de proces, nu criminali.
Dar odată ce accepta pledoaria, îi vom numi criminali,
chiar dacă o persoană bogată nu ar fi fost în această situație
deoarece o persoană bogată ar ieși pe cauțiune.
În punctul ăsta v-ați putea întreba:
Tipul ăsta e la secțiunea de inspirație.
Ce face? (Râsete)
Este extrem de deprimant. Îmi vreau banii înapoi.
(Râsete)
Dar de fapt, cred că să vorbesc despre închisoare
e mai puțin deprimant decât alternativa,
deoarece cred că dacă nu vorbim despre aceste probleme
și nu schimbăm colectiv felul în care gândim despre închisoare,
la sfârșitul vieților noastre
încă vom avea pușcării pline de oameni săraci
al căror loc nu e acolo.
Asta e cu adevărat deprimant pentru mine.
Dar interesant pentru mine este gândul că aceste povești
ne pot face să ne gândim la închisoare în termeni diferiți.
Nu în termenii sterili ai poliției
ca închiderea în masă sau condamnarea infractorilor nonviolenți,
dar în termeni umani.
Când punem o ființă umană într-o cușcă timp de zile, luni sau chiar ani,
ce îi facem minții și corpului acelui om?
În ce condiții suntem dispuși să facem asta?
Începând cu câteva sute dintre noi aflați în camera asta,
putem începe să punem închisoarea într-o altă lumină,
apoi putem reface normalizarea la care mă refeream mai devreme.
Dacă vă las cu ceva astăzi, sper ca acel lucru e gândul
că dacă vrem o schimbare fundamentală - nu doar să facem o reformă
a politicilor cauțiunilor, taxelor și amenzilor-
dar și să ne asigurăm că orice politici noi le înlocuiesc,
ele nu îi vor pedepsi pe cei săraci și marginalizați de o formă nouă.
Dacă vrem genul acela de schimbare,
atunci e necesară și în gândirea fiecăruia dintre noi.
Mulțumesc.
(Aplauze)