One summer afternoon in 2013,
DC police detained, questioned and searched a man
who appeared suspicious and potentially dangerous.
This wasn't what I was wearing the day of the detention, to be fair,
but I have a picture of that as well.
I know it's very frightening -- try to remain calm.
(Laughter)
At this time, I was interning
at the Public Defender Service in Washington DC,
and I was visiting a police station for work.
I was on my way out,
and before I could make it to my car,
two police cars pulled up to block my exit,
and an officer approached me from behind.
He told me to stop, take my backpack off
and put my hands on the police car parked next to us.
About a dozen officers then gathered near us.
All of them had handguns,
some had assault rifles.
They rifled through my backpack.
They patted me down.
They took pictures of me spread on the police car,
and they laughed.
And as all this was happening --
as I was on the police car trying to ignore the shaking in my legs,
trying to think clearly about what I should do --
something stuck out to me as odd.
When I look at myself in this photo,
if I were to describe myself,
I think I'd say something like,
"19-year-old Indian male, bright T-shirt, wearing glasses."
But they weren't including any of these details.
Into their police radios as they described me,
they kept saying, "Middle Eastern male with a backpack.
Middle Eastern male with a backpack."
And this description carried on into their police reports.
I never expected to be described by my own government in these terms:
"lurking,"
"nefarious,"
"terrorist."
And the detention dragged on like this.
They sent dogs trained to smell explosives to sweep the area I'd been in.
They called the federal government to see if I was on any watch lists.
They sent a couple of detectives to cross-examine me on why,
if I claimed I had nothing to hide,
I wouldn't consent to a search of my car.
And I could see they weren't happy with me,
but I felt I had no way of knowing what they'd want to do next.
At one point, the officer who patted me down
scanned the side of the police station to see where the security camera was
to see how much of this was being recorded.
And when he did that,
it really sank in how completely I was at their mercy.
I think we're all normalized from a young age
to the idea of police officers and arrests and handcuffs,
so it's easy to forget how demeaning and coercive a thing it is
to seize control over another person's body.
I know it sounds like the point of my story
is how badly treated I was because of my race --
and yes, I don't think I would've been detained if I were white.
But actually, what I have in mind today is something else.
What I have in mind is how much worse things might've been
if I weren't affluent.
I mean, they thought I might be trying to plant an explosive,
and they investigated that possibility for an hour and a half,
but I was never put in handcuffs,
I was never taken to a jail cell.
I think if I were from one of Washington DC's poor communities of color,
and they thought I was endangering officers' lives,
things might've ended differently.
And in fact, in our system, I think it's better to be an affluent person
suspected of trying to blow up a police station
than it is to be a poor person
who's suspected of much, much less than this.
I want to give you an example from my current work.
Right now, I'm working at a civil rights organization in DC,
called Equal Justice Under Law.
Let me start by asking you all a question.
How many of you have ever gotten a parking ticket in your life?
Raise your hand.
Yeah. So have I.
And when I had to pay it,
it felt annoying and it felt bad,
but I paid it and I moved on.
I'm guessing most of you have paid your tickets as well.
But what would happen if you couldn't afford the amount on the ticket
and your family doesn't have the money either, what happens then?
Well, one thing that's not supposed to happen under the law is,
you're not supposed to be arrested and jailed
simply because you can't afford to pay.
That's illegal under federal law.
But that's what local governments across the country are doing
to people who are poor.
And so many of our lawsuits at Equal Justice Under Law
target these modern-day debtors' prisons.
One of our cases is against Ferguson, Missouri.
And I know when I say Ferguson,
many of you will think of police violence.
But today I want to talk about a different aspect
of the relationship between their police force and their citizens.
Ferguson was issuing an average of over two arrest warrants,
per person, per year,
mostly for unpaid debt to the courts.
When I imagine what that would feel like if, every time I left my house,
there was a chance a police officer would run my license plate,
see a warrant for unpaid debt,
seize my body they way the did in DC
and then take me to a jail cell,
I feel a little sick.
I've met many of the people in Ferguson who have experienced this,
and I've heard some of their stories.
In Ferguson's jail,
in each small cell, there's a bunk bed and a toilet,
but they'd pack four people into each cell.
So there'd be two people on the bunks and two people on the floor,
one with nowhere to go except right next to the filthy toilet,
which was never cleaned.
In fact, the whole cell was never cleaned,
so the floor and the walls were lined with blood and mucus.
No water to drink,
except coming out of a spigot connected to the toilet.
The water looked and tasted dirty,
there was never enough food,
never any showers,
women menstruating without any hygiene products,
no medical attention whatsoever.
When I asked a woman about medical attention,
she laughed, and she said, "Oh, no, no.
The only attention you get from the guards in there is sexual."
So, they'd take the debtors to this place and they'd say,
"We're not letting you leave until you make a payment on your debt."
And if you could -- if you could call a family member
who could somehow come up with some money,
then maybe you were out.
If it was enough money, you were out.
But if it wasn't, you'd stay there for days or weeks,
and every day the guards would come down to the cells
and haggle with the debtors about the price of release that day.
You'd stay until, at some point, the jail would be booked to capacity,
and they'd want to book someone new in.
And at that point, they'd think,
"OK, it's unlikely this person can come up with the money,
it's more likely this new person will."
You're out, they're in, and the machine kept moving like that.
I met a man who,
nine years ago, was arrested for panhandling in a Walgreens.
He couldn't afford his fines and his court fees from that case.
When he was young he survived a house fire,
only because he jumped out of the third-story window to escape.
But that fall left him with damage to his brain
and several parts of this body, including his leg.
So he can't work,
and he relies on social security payments to survive.
When I met him in his apartment,
he had nothing of value there -- not even food in his fridge.
He's chronically hungry.
He had nothing of value in his apartment except a small piece of cardboard
on which he'd written the names of his children.
He cherished this a lot. He was happy to show it to me.
But he can't pay his fines and fees because he has nothing to give.
In the last nine years, he's been arrested 13 times,
and jailed for a total of 130 days on that panhandling case.
One of those stretches lasted 45 days.
Just imagine spending from right now until sometime in June
in the place that I described to you a few moments ago.
He told me about all the suicide attempts he's seen in Ferguson's jail;
about the time a man found a way to hang himself
out of reach of the other inmates,
so all they could do was yell and yell and yell,
trying to get the guards' attention
so they could come down and cut him down.
And he told me that it took the guards over five minutes to respond,
and when they came, the man was unconscious.
So they called the paramedics and the paramedics went to the cell.
They said, "He'll be OK,"
so they just left him there on the floor.
I heard many stories like this and they shouldn't have surprised me,
because suicide is the single leading cause of death in our local jails.
This is related to the lack of mental health care in our jails.
I met a woman, single mother of three, making seven dollars an hour.
She relies on food stamps to feed herself and her children.
About a decade ago,
she got a couple of traffic tickets and a minor theft charge,
and she can't afford her fines and fees on those cases.
Since then, she's been jailed about 10 times on those cases,
but she has schizophrenia and bipolar disorder,
and she needs medication every day.
She doesn't have access to those medications in Ferguson's jail,
because no one has access to their medications.
She told me about what it was like to spend two weeks in a cage,
hallucinating people and shadows and hearing voices,
begging for the medication that would make it all stop,
only to be ignored.
And this isn't anomalous, either:
thirty percent of women in our local jails have serious mental health needs
just like hers,
but only one in six receives any mental health care while in jail.
And so, I heard all these stories about this grotesque dungeon
that Ferguson was operating for its debtors,
and when it came time for me to actually see it
and to go visit Ferguson's jail,
I'm not sure what I was expecting to see,
but I wasn't expecting this.
It's an ordinary government building.
It could be a post office or a school.
It reminded me that these illegal extortion schemes
aren't being run somewhere in the shadows,
they're being run out in the open by our public officials.
They're a matter of public policy.
And this reminded me that poverty jailing in general,
even outside the debtors' prison context,
plays a very visible and central role in our justice system.
What I have in mind is our policy of bail.
In our system, whether you're detained or free,
pending trial is not a matter of how dangerous you are
or how much of a flight risk you pose.
It's a matter of whether you can afford to post your bail amount.
So Bill Cosby, whose bail was set at a million dollars,
immediately writes the check, and doesn't spend a second in a jail cell.
But Sandra Bland, who died in jail,
was only there because her family was unable to come up with 500 dollars.
In fact, there are half a million Sandra Blands across the country --
500,000 people who are in jail right now,
only because they can't afford their bail amount.
We're told that our jails are places for criminals,
but statistically that's not the case:
three out of every five people in jail right now are there pretrial.
They haven't been convicted of any crime;
they haven't pled guilty to any offense.
Right here in San Francisco,
85 percent of the inmates in our jail in San Francisco
are pretrial detainees.
This means San Francisco is spending something like 80 million dollars
every year
to fund pretrial detention.
Many of these people who are in jail only because they can't post bail
are facing allegations so minor
that the amount of time it would take for them to sit waiting for trial
is longer than the sentence they would receive if convicted,
which means they're guaranteed to get out faster
if they just plead guilty.
So now the choice is:
Should I stay here in this horrible place,
away from my family and my dependents,
almost guaranteed to lose my job,
and then fight the charges?
Or should I just plead guilty to whatever the prosecutor wants and get out?
And at this point, they're pretrial detainees, not criminals.
But once they take that plea deal, we'll call them criminals,
even though an affluent person would never have been in this situation,
because an affluent person would have simply been bailed out.
At this point you might be wondering,
"This guy's in the inspiration section, what is he doing --
(Laughter)
"This is extremely depressing. I want my money back."
(Laughter)
But in actuality,
I find talking about jailing much less depressing than the alternative,
because I think if we don't talk about these issues
and collectively change how we think about jailing,
at the end of all of our lives,
we'll still have jails full of poor people who don't belong there.
That really is depressing to me.
But what's exciting to me is the thought that these stories can move us
to think about jailing in different terms.
Not in sterile policy terms like "mass incarceration,"
or "sentencing of nonviolent offenders,"
but in human terms.
When we put a human being in a cage for days or weeks or months
or even years,
what are we doing to that person's mind and body?
Under what conditions are we really willing to do that?
And so if starting with a few hundred of us in this room,
we can commit to thinking about jailing in this different light,
then we can undo that normalization I was referring to earlier.
If I leave you with anything today, I hope it's with the thought
that if we want anything to fundamentally change --
not just to reform our policies on bail and fines and fees --
but also to make sure that whatever new policies replace those
don't punish the poor and the marginalized in their own new way.
If we want that kind of change,
then this shift in thinking is required of each of us.
Thank you.
(Applause)
بعد ظهر أحد الأيام الصيفيّة في عام 2013،
اعتقَلَت واستجوبَت وفتشَت شرطة واشنطن رجلاً
والذي بدا مشبوهًا ويحتمل أن يكون خطرًا.
ليس هذا هو ما كنت أرتديه يوم اعتقالي، حتى أكون منصفًا،
ولكن لدي صورةٌ لذلك أيضًا.
أنا أعلم أنه مخيفٌ جدًّا -- حاولوا التزام الهدوء.
(ضحك)
في ذلك الوقت، كنت أجري تدريبًا
في المديرية العامة للدفاع في واشنطن العاصمة،
وكنت في زيارة لأحد مراكز الشرطة من أجل عمل.
كنت في طريقي للخروج،
وقبل الوصول إلى سيارتي،
توقفت سيارتين تابعتين للشرطة لمنعي من الخروج.
و اقترب مني ضابط من الخلف.
طلب مني التّوقف ونَزْعَ حقيبتي
وأن أضع يَدَيّ على غطاء محرك السيارة المركونة بجانبنا.
تجمّع حوالي عشرة ضباط بالقرب منّا.
كانوا جميعًا يحملون مسدسات،
وبعضهم كان يحمل بنادق هجومية.
فتَّشوا حقيبتي.
ثم قاموا بتفتيشي.
أخذوا صورًا لي ممدود الذراعين فوق سيارة الشرطة،
وضحكوا.
وأثناء حدوث كل هذا --
حينما كنت في سيارة الشرطة أحاول تجاهل ارتجاف ساقيّ،
والتفكير بوضوح حول ما يجب عليّ فعله --
بدا لي شيء ما غريبًا.
حينما أنظر إلى نفسي في هذه الصورة،
إذا كان عليّ وصف نفسي،
أنا أعتقد أنني سأقول شيئًا مثل،
"ذكر هندي يبلغ من العمر 19 عامًا، تي شيرت ملوَّن، يرتدي نظارات."
ولكنّهم لم يذكروا أيًّا من هذه التفاصيل.
في الإذاعة الخاصة بالشرطة أثناء وصفهم لي،
استمروا بالقول: "ذكرٌ شرق أوسطي يحمل حقيبة ظهر.
ذكرٌ شرق أوسطي يحمل حقيبة ظهر."
واستمرّ تداول هذا الوصف في التقارير الشرطيّة الخاصة بهم.
لم أكن أتوقع أبدًا أن تصفني حكومة بلدي بهذه الأوصاف:
"متربّص"،
"شنيع"،
"إرهابيّ".
واستمر احتجازي على نفس الوتيرة.
أرسلوا كلابًا مدربة على شم رائحة المتفجرات لمسح المنطقة التي كنت أتواجد بها.
اتصلوا بالحكومة الاتحادية لمعرفة ما إذا كنت على أي لوائح مراقبة.
أرسلوا اثنين من رجال المباحث لاستجوابي حول لماذا،
إذا ادعيت أنني لم يكن لدي ما أخفيه،
ما كنت لأوافق على تفتيش سيارتي.
وكنت أستطيع رؤية أنهم لم يكونوا راضين عني،
ولكنني شعرت أنه لم تكن لدي أية وسيلة لمعرفة ما كانوا يريدون فعله بعد ذلك.
في لحظة ما، تفحّص الضابط الذي قام بتفتيشي
جهة مركز الشرطة ليحدد مكان تواجد الكاميرا الأمنية
لمعرفة مقدار ما تمّ تسجيله.
وعندما فعل ذلك،
استوعبت فعليًّا أنني كنت تمامًا تحت رحمتهم.
أعتقد أننا جميعًا تعوَّدنا منذ سن مبكرة
على فكرة وجود ضباط الشرطة والاعتقالات والقيود،
لذلك فمن السهل نسيان كم هو مهينٌ وقسريّ
أن تُسيطر على شخص آخر.
أنا أعلم أنه يبدو وكأن محور قصتي
هو مدى سوء المعاملة التي تعرضت لها بسبب عرقي--
أجل، أنا لا أعتقد أنه كان سيتم القبض علي لو كنت أبيضًا.
ولكن في الواقع، ما يدور في ذهني اليوم هو شيء آخر.
ما يدور في ذهني هو أنّ الأمور كانت ستكون أسوأ
لو لم أكن غنيًّا.
لقد ظنّوا أنني كنت أحاول زرع عبوةِ ناسفة،
وقاموا بالتحقيق في هذا الاحتمال لمدة ساعة ونصف،
ولكن لم يتم تكبيلي بالأصفاد،
ولم أُنقل أبدًا إلى زنزانة سجن.
أعتقد أنني إذا كنت من إحدى مجتمعات الفقراء السود في واشنطن العاصمة،
وظنّوا أنني كنت أهدِّد حياة الضباط،
فإن الأموركانت ستنتهي نهايةً مختلفة.
في الواقع، أعتقد أنه وفي نظامنا من الأفضل أن تكون شخصًا غنيًّا
مُشتَبَهًا بمحاولة تفجير مركز للشرطة
على أن تكون شخصًا فقيرًا
مُشتَبَهًا بأقل من ذلك بكثير.
أريد أن أقدم لكم مثالًا من عملي الحالي.
أنا أعمل حاليًا في منظمة للحقوق المدنية في واشنطن،
تُدعى "عدالة متساوية في ظل القانون".
اسمحوا لي أن أبدأ بطرح سؤال عليكم جميعًا.
كم منكم قد حصل في السابق على مخالفة وقوف؟
ارفعوا أيديكم.
نعم. أنا أيضًا.
وحينما كان علي دفع الغرامة،
كان الأمر مزعجًا وشعرت بإحساس سيئ،
ولكنني دفعتها وطويت الصفحة.
أنا أظن أن معظمكم قد دفع الغرامة الخاصة به كذلك.
ولكن ماذا سيحدث لو لم تستطع تحمل المبلغ
وعائلتك لا تملك المال أيضًا، ماذا سيحدث؟
حسنًا، الشيء الوحيد الذي ليس من المفترض أن يحدث في ظل القانون،
هو أنه ليس من المفترض أن يتم القبض عليك وسجنك
لمجرد أنك لا تستطيع أن تدفع.
هذا ممنوع بموجب القانون الاتحادي.
ولكن هذا هو ما تقوم به الحكومات المحلية في جميع أنحاء البلاد
تجاه الأشخاص الفقراء.
والكثير من الدعاوى القضائية لدينا في "عدالة متساوية في ظل القانون"
تستهدف سجون المدينين الحديثة هذه.
إحدى قضايانا هي ضد فيرغسون، ولاية ميسوري.
وأنا أعرف أنني عندما أقول فيرغسون،
سيستحضر الكثيرون منكم عنف الشرطة.
ولكن اليوم أريد أن أتحدث عن جانب مختلف
من العلاقة بين شرطة ومواطني فيرغسون.
كانت فيرغسون تُصدر مايعادل أكثر من مذَكِّرتَي توقيف،
للشخص في السنة،
معظمها تخص الديون غير المسددة للمَحاكم.
عندما أتخيل إحساس أنه، في كل مرة أغادر منزلي،
هناك فرصة استعلام ضابط شرطة عن رقم لوحة سيارتي،
رؤية أن هناك مذكرة ديون غير مسددة،
استجوابي كما فعلوا في العاصمة
ثم أخذي إلى زنزانة السجن،
يعتريني شعور بالمرض.
لقد قابلت الكثير من الناس في فيرجسون الذين عايشوا هذا،
وسمعت بعض قصصهم.
في سجن فيرجسون،
في كل زنزانة صغيرة، هناك سرير بطابقين ومرحاض،
ولكنهم يضعون أربعة أشخاص في كل زنزانة.
لذلك يكون هناك شخصين على السرير وشخصين على الأرض،
أحدهما لا مكان يذهب إليه إلا بجوار المرحاض القذر،
الذي لم يُنظف أبدًا.
في الواقع، الزنزانة بالكامل لم تُنظف أبدًا،
لذلك فالأرضية والجدران مغطَّاة بالدم والمخاط.
لا توجد مياه للشرب،
سوى تلك التي تأتي من حنفيّة متّصلة بالمرحاض.
كان للمياه مظهر وطعم قذر،
لم يكن هناك ما يكفي من الغذاء،
لا حمامات إِطْلاقاً،
تحِيض النساء دون أي منتجات نظافة،
ولا عناية طبية من أي نوع.
عندما سألت امرأة عن الرعاية الطبية،
ضحكت، وقالت: "أوه، لا، لا،
الرعاية الوحيدة التي تحصل عليها من الحرّاس هناك هي جنسية."
فلقد كانوا يأخذون المدينين إلى هذا المكان، ويقولون:
"نحن لن نسمح لك بالذهاب حتى تدفع الديون الخاصة بك."
وإذا كنت تستطيع فعل ذلك -- إذا كنت تستطيع الاتصال بأحد أفراد العائلة
الذي يمكنه أن يأتي بطريقة أو بأخرى ببعض المال،
فلربما قد تخرج.
إذا كان المال كافيًا، فستخرج.
ولكن إذا لم يكن كذلك، فستبقى هناك لأيام أو أسابيع،
وفي كل يوم يأتي الحرّاس إلى الزنزانات
ويساومون مع المدينين عن ثمن الإفراج لذلك اليوم.
ستبقى هناك حتى، في مرحلة ما، يتخطى السجن قدرته الاستيعابية،
وسيرغبون في إضافة شخص جديد.
وفي هذه المرحلة، سيفكرون،
"حسنًا، من غير المحتمل أن يأتي هذا الشخص بالمال،
من المرجح أن هذا الشخص الجديد سيفعل ذلك."
فيُخرجونك ويُدخلونه، وهكذا دواليك.
التقيت رجلاً،
اعتُقِل قبل تسع سنوات بتهمة التسول في ولغرين.
لم يكن يستطيع تحمّل الغرامات ورسوم المحكمة الخاصة بهذه القضية.
عندما كان شابًا نجا من حريق منزل،
فقط لأنه قفز من نافذة الطابق الثالث للفرار.
ولكن ذلك خلف لديه أضرارًا على مستوى الدماغ
وعدة أجزاء من الجسم، بما في ذلك ساقه.
لذا فهو لا يستطيع العمل،
ويعتمد على مدفوعات الضمان الاجتماعي من أجل العيش.
عندما التقيت به في شقته،
لم يكن يملك هناك أي شيء ذو قيمة -- ولا حتى موادً غذائية في الثلاجة.
كان يعاني من الجوع المزمن.
لم يكن يملك أي شيء ذو قيمة في شقته باستثناء قطعةٍ صغيرةٍ من الورق المقوى
كتب عليها أسماء أطفاله.
كان يعتز بهذا كثيرًا. كان سعيدًا حينما أراني إياها.
لكنه لا يستطيع دفع الغرامات والرسوم الخاصة به لأنه ليس لديه ما يمنحه.
في السنوات التسع الماضية، تم اعتقاله 13 مرة،
وسُجِن لمدة ما مجموعه 130 يومًا في قضية التسول.
استمرت واحدة من تلك الامتدادات 45 يومًا.
ولكم أن تتخيلوا قضاء مدة تمتد من الآن حتى وقت ما في شهر يونيو
في المكان الذي وصفته لكم قبل لحظات قليلة.
أخبرني عن جميع محاولات الانتحار التى رأى في سجن فيرجسون.
عن تلك المرة التي وجد فيها رجل طريقة لشنق نفسه
بعيدًا عن متناول السجناء الآخرين،
لذلك فكل ما كان بإمكانهم فعله هو الصراخ والصراخ والصراخ ،
في محاولة للفت انتباه الحراس
حتى يتمكنوا من القدوم وقطع الحبل.
وأخبرني أن استجابة الحراس استغرقت خمس دقائق،
ولما أتوا، كان الرجل فاقدًا للوعي.
لذلك نادوا على المسعفين وذهب المسعفون إلى الزنزانة.
وقالوا: "سيكون بخير"،
تركوه هناك على الأرض بكلّ بساطة.
لقد سمعت قصصًا كثيرة من هذا القبيل وكان ينبغي أن لا تُفاجأني،
لأن الانتحار هو السبب الرئيسي للوفاة في السجون المحلية الخاصة بنا.
ويرتبط هذا بعدم وجود الرعاية الصحية النفسية في سجوننا.
التقيت امرأة، أم عازبة لثلاثة أطفال، تجني سبعة دولارات في الساعة.
تعتمد على الكوبونات الغذائية لإطعام نفسها وأطفالها.
منذ حوالي عشر سنوات،
حصلت على مخالفتي مرور وتهمة سرقة غير خطيرة،
ولا يمكنها تحمل غرامات ورسوم تلك القضايا.
ومنذ ذلك الحين، سُجنت نحو 10 مرات بسبب تلك القضايا،
ولكنها تعاني من انفصام الشخصية والاضطراب الثنائي القطب،
وتحتاج للدواء يوميًّا.
لا تستطيع الحصول على تلك الأدوية في سجن فيرجسون،
لأن لا أحد يستطيع الحصول على الأدوية.
وأوضحت ما يعنيه قضاء أسبوعين في قفص،
تهلوس حول الناس والظلال، وتسمع أصواتًا،
وتتسول لأجل مخدرات من شأنها وقف كل ذلك،
ولكن من دون جدوى.
وهذه ليست حالةً شاذةً حتى:
30٪ من النساء في سجوننا المحلية يعانين من اضطراباتٍ نفسيةٍ حادة
مثلها بالضبط،
ولكن واحدة فقط من أصل ستة فقط هي من تتلقى الرعاية الصحة في السجن.
وكنت قد سمعت قصصًا حول هذه الزنزانة البشعة
التي تديرها شرطة فيرغسون للنزلاء المدينين،
وعندما حان وقت رؤيتي لها فعليًّا
وزيارة سجن فيرجسون،
لم أكن متأكداً مما كان يمكن توقعه،
ولكن لم أكن أتوقع هذا.
إنه مبنى حكومي عادي.
يمكن أن يكون مكتب بريد أو مدرسة.
وذكَّرني بمخططات الابتزاز غير المشروعة هذه
لا تجري في الخفاء،
بل يديرها مسؤولون لنا علناً.
إنها مسألة سياسة عامة.
وذكَّرني هذا بأن سجن الفقراء عموماً،
حتى خارج سياق سجن المدينين،
يلعب دورًا واضحًا جدًا ومركزيًّا في نظامنا القضائي.
ما يدور في ذهني هو سياسة الكفالة لدينا.
في نظامنا، سواء كنت محتجزًا أم لا،
انتظار المحاكمة ليس متعلقًا بمدى خطورتك
أو نسبة احتمال فرارك.
بل هي متعلّقة بقدرتك على دفع مبلغ كفالتك.
ف(بيل كوسبي)، الذي تم تحديد كفالتة في مليون دولار،
قام بتحرير شيك على الفور، ولم يُمضي ولا ثانية واحدة في زنزانة السجن.
ولكن (ساندرا بلاند)، التي توفيت في السجن،
كانت هناك فقط لأن أسرتها لم تتمكن من توفير 500 دولار.
في الواقع، هناك نصف مليون (ساندرا بلاند) في جميع أنحاء البلاد --
500000 من السجناء الآن،
فقط لأنهم لا يستطيعون تحمّل مبلغ كفالتهم.
قيل لنا أن سجوننا هي أماكن للمجرمين،
ولكن الأمر ليس كذلك إحصائيًّا:
ثلاثة من كل خمسة أشخاص في السجن الآن هناك دون محاكمة.
لم تتم إدانتهم بارتكاب أية جريمة؛
لم يتم الإقرار بأنهم مذنبون بأية جريمة.
هنا في سان فرانسيسكو،
85 في المئة من السجناء في سجننا في سان فرانسيسكو
عبارة عن محتجزين ينتظرون المحاكمة.
وهذا يعني أن سان فرانسيسكو تنفق حوالي 80 مليون دولار
سنويًّا
لتمويل احتجازات ما قبل المحاكمة.
العديد من هؤلاء الذين يتواجدون في السجن فقط لأنهم لا يستطيعون دفع الكفالة
يواجهون اتهامات طفيفة
بحيث أن مقدار الوقت الذي سيستغرقه انتظارهم للمحاكمة
أطول من مدة الحكم التي سينالونها إذا ما تمت إدانتهم،
مما يعني أنهم سيضمنون خروجًا أسرع
إذا ما اعترفوا باقتراف الجريمة.
والخيار الآن هو:
هل يجب عليَّ البقاء هنا في هذا المكان الرهيب،
بعيدًا عن عائلتي ومن أعيلهم،
مع وجود احتمالٍ كبيرٍ بأن أفقد وظيفتي،
ومن ثم أواجه هذه الاتهامات؟
أم هل ينبغي عليَّ أن أعترف بكل ما يريده المدعي العام ومن ثم أخرج؟
وفي هذه المرحلة، هم محتجزون دون محاكمة، وليسوا مجرمين.
ولكن بمجرد أن يختاروا طريق الاعتراف، سوف ندعوهم مجرمين،
على الرغم من أن أي شخص ثري لن يكون في هذا الوضع أبدًا،
لأن الشخص الثري ببساطة سيدفع الكفالة.
عند هذه النقطة، قد تتساءلون،
"هذا الرجل في قسم الإلهام، ماذا يفعل -
(ضحك)
"هذا محبط للغاية. أريد استرجاع أموالي"
(ضحك)
ولكن في واقع الأمر،
أجد التحدث عن السَّجْنِ أقل كآبة بكثير من البديل،
لأنني أعتقد أننا إذا لم نتحدث عن هذه القضايا
ونغير بشكل جماعي الطريقة التي نفكر بها حول السَّجْنِ،
في نهاية حياتنا جميعًا،
ستبقى لدينا سجون مليئة بالناس الفقراء الذين لا ينتمون إلى هناك.
هذا حقًا هو ما يصيبني بالاكتئاب.
ولكن ما يثيرني هو فكرة أن هذه القصص يمكن أن تدفعنا
إلى التفكير في السجن بعبارات مختلفة.
لا بعبارات السياسة العقيمة مثل "السجن الشامل"
أو "الحكم على الجرائم غير العنيفة"،
ولكن بعبارات إنسانية.
عندما نضع إنسانًا في قفص لمدة أيام أو أسابيع أو أشهر
أو حتى سنوات،
ما هو تأثير ذلك على ذهن وجسد ذلك الشخص؟
تحت أي ظروف نحن حقًا على استعداد للقيام بذلك؟
إذا كان كل واحد منا في هذه القاعة،
سيلتزم بالتفكير في السَّجْنِ في ضوء مختلف،
فيمكننا تغيير ذلك التطبيع الذي أشرت إليه سابقًا.
إذا كنت سأترك لديكم أي أثر اليوم، فآمل أن يكون هو الاعتقاد
بأننا إذا كنا نريد شيئًا ما أن يتغير جذريًّا --
ليس فقط إصلاح سياساتنا المرتبطة بالكفالة والغرامات والرسوم --
ولكن أيضا التأكد من أن أي سياسات جديدة تحلّ محل السابقة
لن تعاقب الفقراء والمهمشين بطريقة أخرى جديدة.
إذا كنا نريد هذا النوع من التغيير،
فإن هذا التحوّل في التفكير مطلوب من كل واحد منّا.
شكرًا.
(تصفيق)
Una vesprada d'estiu del 2013,
la policía de DC va detindre, interrogar i registrar un home
que pareixia sospitós i potencialment perillós.
Açò no era el que portava el dia de la detenció,
però tinc una foto d'aquell dia.
Ja sé que fa molta por -- intenteu mantindre la calma.
(Riures)
En aquell moment jo era becari
al Servei de Defensa Pública a Washington DC,
i havia anat per feina a una comissaria.
Estava eixint,
i abans d'arribar al cotxe,
dos cotxes de policia em van bloquejar l'eixida,
i un policia es va apropar per darrere.
Em va dir que parara, que em llevara la motxilla,
i que posara les mans sobre el cotxe de policia.
Al moment van vindre una dotzena de policies.
Tots portaven pistola,
alguns tenien rifles d'assalt.
Em van regirar la motxilla.
Em van escorcollar.
Em van fer fotos estès sobre el cotxe,
mentre reien.
I mentre açò passava,
assegut dins del cotxe ignorant la tremolor de cames,
intentant pensar amb claredat sobre el que havia de fer,
alguna cosa em va parèixer estranya.
Quan em mire en esta foto,
si m'hagués de descriure,
crec que diria alguna cosa com,
"Xic de 19 anys d'origen hindú, samarreta llampant, duu ulleres."
Però la policia no va incloure cap d'aquests detalls.
Em descrivien per la ràdio així:
"Home de l'Orient Mitjà amb una motxilla.
Home de l'Orient Mitjà amb una motxilla."
I esta és la descripció que van posar als informes.
Mai m'havera imaginat que el meu govern em descrigués així:
"A l'aguait,"
"pervers,"
"terrorista."
I la detenció va continuar d'esta forma.
Van portar gossos entrenats per detectar explosius.
Van cridar el govern federal per vore si estava en alguna llista de buscats.
Van enviar detectius per interrogar-me sobre per què,
si mantenia que no amagava res,
no consentia un registre del meu cotxe.
I m'adonava que no estaven contents amb mi,
però no tenia ni idea del que em farien a continuació.
En un moment donat, l'oficial que em va registrar
va buscar les càmeres de seguretat arreu de l'estació,
per veure el que s'estava gravant.
I quan el vaig veure fer això,
em vaig adonar que tenien poder sobre mi.
Crec que ben prompte normalitzem
la idea de la policia i les detencions i les manilles,
i és fàcil oblidar la degradació que s'hi amaga darrere
del fet de prendre el control del cos d'una altra persona.
Sé que pensareu que el que vull contar-vos
és el maltractament que vaig rebre per la meua raça --
i sí, dubte que m'haguessen detingut si fos blanc.
Però el que he vingut a contar és una altra cosa.
La qüestió és que tot hauria acabat pitjor
de no haver tingut diners.
Pensaven que intentava posar una bomba,
i van investigar-ne la possibilitat durant hora i mitja,
però no em van emmanillar,
ni em van tancar en una cel·la.
Si jo fora d'una comunitat pobra i de color de Washington
i pensaren que posava en perill la vida dels oficials,
les coses haurien anat d'una altra manera.
De fet, al nostre sistema és millor tindre recursos
i que et culpen d'intentar explotar la comissaria,
que ser una persona pobra
amb càrrecs molt inferiors a aquest.
Vull donar-vos un exemple de la meva feina actual.
Treballe en una organització de drets civils a DC,
que es diu Justícia Igualitària dins la Llei.
Deixeu que comence fent-vos una pregunta.
Quants de vosaltres heu rebut una multa de tràfic?
Alceu les mans.
Sí. Jo també.
I quan anava a pagar-la,
em feia ràbia i em sentia malament,
però la vaig pagar i llestos.
Supose que la majoria també les heu pagat.
Però què passaria si no tinguereu diners
i la vostra família tampoc, què passaria?
Una cosa que no hauria de permetre la llei és
ser detingut i encarcerat
només per no poder pagar una multa.
La llei federal diu que això és il·legal.
Però aixó és el que els governs locals estan fent
a la gent sense recursos.
I moltes de les causes que portem a Justicia Igualitària
vigilen estes presons de deutors modernes.
Un dels nostres casos és contra Ferguson a Missouri.
I sé que quan dic Ferguson,
molts pensareu en violència policial.
Però hui vinc a parlar d'un aspecte diferent
de la relació entre el cos policial i els ciutadans.
Ferguson signava més de dues ordres d'arrestament
per persona a l'any,
la majoria per deutes judicials.
Quan imagine com seria sentir que cada volta que isca de casa,
és possible que un oficial comprovara la meua matrícula,
i en veure un deute judicial,
m'enxampara com van fer a DC,
i em clavaren a la cel·la,
em pose malalt.
He conegut més persones a Ferguson que han viscut açò,
i he escoltat les seues històries.
A la presó de Ferguson,
en cada cel·la hi ha una llitera i un vàter,
però hi posen quatre persones dins.
De forma que dos dormen a la llitera i dos a terra,
i una ha de posar-se al costat del vàter,
que ningú ha netejat mai.
De fet, la cel·la sencera mai l'han netejat,
així que el sòl i les parets són plenes de sang i mocs.
No hi ha aigua
excepte la de l'aixeta connectada al vàter.
L'aigua era bruta i tenia mal gust,
mai hi havia prou menjar,
no et pots dutxar,
les dones menstruaven sense cap producte d'higiene,
no hi havia cap mena d'atenció mèdica.
Quan li vaig preguntar a una dona sobre açò,
es va riure i em va dir, "Ai, no, no,
L'única atenció que reps dels guàrdies aquí és sexual."
Així que ficaven ací als deutors i els deien,
"No eixireu fins que no pagueu el deute."
I si podies trucar un familiar
que puguera portar-te els diners,
potser et deixaven eixir.
Si et portaven prou diners et deixaven eixir.
Però si no, t'hi quedaves dies o setmanes,
i cada dia els guàrdies baixaven a les cel·les
i regatejaven amb els deutors el preu d'eixida d'aquell dia.
Et quedaves fins que la presó s'omplia,
i volien posar-n'hi un altre.
Arribats a este punt pensaven,
"No crec que esta persona reuneixi els diners,
potser la nova sí que en tindrà."
Tu ixes, l'altre entra, i la màquina continua movent-se.
Vaig conèixer un home
que va ser detingut feia nou anys per pidolar en un Walgreens.
No podia pagar les multes i els honoraris del seu cas.
De jove va sobreviure un incendi
perquè va saltar des de la finestra d'un tercer pis.
Però en caure es va fer mal al cervell
i a diverses parts del cos, incloent-hi la cama.
No pot treballar,
i sobreviu gràcies a les ajudes socials.
Quan vaig anar al seu pis,
no hi havia res de valor, ni tan sols menjar a la nevera.
És un famolenc crònic.
No hi havia res de valor llevat d'un tros de cartró
on havia escrit els noms dels seus fills.
Açò s'ho estimava molt. Me'l va ensenyar molt content.
Però no pot pagar les multes i les quotes perquè no té res.
En els últims nou anys, l'han detingut 13 vegades,
i ha estat empresonat 130 dies per pidolar.
Una vegada 45 dies seguits.
Imagineu passar des d'ara mateix fins a juny
en aquell lloc que vos he descrit abans.
Em va contar els intents de suïcidi que ha vist a la presó;
aquella volta que un home va aconseguir penjar-se
on no el pogueren salvar els altres presos,
i l'única cosa que podien fer era cridar i cridar
intentant cridar l'atenció d'un guàrdia
perquè vinguera a baixar-lo.
Em va contar que els guàrdies tardaren més de cinc minuts en respondre,
i quan van arribar, l'home estava inconscient.
Van cridar els paramèdics i estos van anar a la cel·la.
Van dir que es posaria bé,
el van deixar allí a terra i ja està.
Vaig sentir moltes històries com esta i no m'hauria de sorprendre,
perquè el suïcidi és la principal causa de mort a les presons locals.
Açò és per causa de la manca d'atenció psicològica a les presons.
Vaig conèixer una mare de tres xiquets que guanyava set dòlars l'hora.
Ella i els seus fills s'alimenten gràcies a cupons.
Fa més o menys una dècada,
li van posar un parell de multes de tràfic i un càrrec menor de robatori,
i no pot pagar les multes i les quotes d'eixos casos.
Ja ha passat unes deu voltes per la presó per allò,
però pateix d'esquizofrènia i de trastorn bipolar,
i necessita medicació diària.
A la presó no té accés a la medicació,
ni ella ni ningú.
Em va contar el que és passar dues setmanes dins d'una gàbia,
tenint al·lucinacions i veient ombres i sentint veus,
mentre demanava la medicació per deixar de patir,
i que no li feren ni cas.
Aquest cas no és cap anomalia:
trenta per cent de les dones encarcerades
necessiten ajuda psicològica,
però només una de sis rep cap ajuda mentre està tancada.
Vaig sentir tota mena d'històries sobre estes masmorres grotesques
que Ferguson manté per als seus deutors,
i quan em va arribar el torn de veure-les
i de visitar la presó de Ferguson,
no tinc clar què esperava veure,
però no esperava açò.
Un edifici del govern normal.
Podria ser una oficina de correus o una escola,
Em vaig adonar que aquestes extorsions il·legals
no es duen a terme a l'ombra,
sinó en plena llum del dia i per funcionaris públics.
Són una qüestió de política pública.
I vaig comprendre que l'empresonament de pobres,
encara que siga en altres contextos,
juga un paper visible i central en el nostre sistema judicial.
Estic parlant del nostre sistema de fiança.
En el nostre sistema, ja estigues detingut o no,
anar a judici no és qüestió del perill que comportes
o les possibilitats de fuga.
És qüestió de si pots permetre't pagar la fiança.
Bill Cosby, amb una fiança d'un mil·lió de dòlars,
firma el taló i no passa ni un segon en una cel·la.
Sandra Bland, que va morir a la presó,
estava allí perquè la seua familia no podia pagar 500 dòlars.
Hi ha mig mil·lió de dones com ella al país --
500.000 persones que estan empresonades,
només perquè no poden pagar la fiança.
Se suposa que les presons són per als criminals,
però la estadística diu una altra cosa:
tres de cada cinc persones encarcerades estàn en presó preventiva.
No els han condemnat per cap crim;
no han estat declarats culpables per cap delicte.
Ací a San Francisco,
el 85 per cent dels presos
són detinguts en presó preventiva.
Això significa que la ciutat gasta al voltant de 80 milions
cada any
per finançar la presó preventiva.
Molts d'aquests encarcerats que no poden pagar la fiança
s'enfronten a càrrecs tan lleus
que el termini que esperaran pel judici
és més llarg que les sentències que rebrien de ser condemnats,
això vol dir que surten abans
si es declaren culpables.
Així que l'elecció és la següent:
Em quede en aquest lloc horrible,
lluny de la família i els que depenen de mi,
arriscant-me a perdre la meva feina,
i he de rebatre els càrrecs?
O em declare culpable del que siga que vulga l'acusació?
En aquest moment encara no són criminals declarats.
Però una vegada confessen, els direm criminals,
encara que algú amb recursos mai s'haguera enfrentat a açò,
perquè haguera pagat la fiança i fi de la història.
Ara mateix estareu pensant,
"Però açò no estava a la secció d'inspiració?"
(Riures)
"Què depriment. Que em tornen els diners."
(Riures)
En realitat,
trobe que parlar d'aquest tema és menys depriment que no fer-ho,
perquè crec que si no parlem d'aquestos temes
i canviem junts la forma de pensar sobre açò,
al final de les nostres vides,
les presons encara estaran plenes d'innocents.
Açò sí que em resulta depriment.
Però el que m'inspira és que estes històries
ens animen a veure la presó de forma diferent.
No en termes estèrils com "encarcerament massiu"
o "sentències a criminals no violents,"
sinó en termes humans.
Quan engabiem un ésser humà durant dies o setmanes
mesos o anys,
què estem fent-li a nivell mental i físic?
En quines condicions volem fer-ho?
Si comencem amb uns centenars dels que estem ací,
podem començar a veure aquest tema de forma diferent,
i aconseguir desfer la normalització.
Si us emporteu alguna cosa hui, espere que siga la idea
que si volem que alguna cosa canvie de veres --
que no siga sols reformar les polítiques de les fiances --
i assegurar-nos que les polítiques noves
no castiguen els pobres i els marginats de formes noves.
Si volem aquest tipus de canvi,
és necessari que canviem el xip.
Gràcies.
(Aplaudiments)
An einem Nachmittag im Sommer 2013
wurde ein verdächtig aussehender Mann,
der womöglich gefährlich sein könnte,
von der Polizei in Washington D.C. festgenommen, befragt und durchsucht.
Das ist zwar nicht die Kleidung, die ich am Tag meiner Verhaftung trug,
aber davon habe ich auch ein Foto.
Ich weiß es ist beängstigend -- versuchen Sie ruhig zu bleiben.
(Gelächter)
Damals war ich Praktikant
beim Pflichtverteidigerdienst in Washington D.C.
Ich besuchte für die Arbeit eine Polizeistation.
Als ich hinausging und noch bevor ich mein Auto erreichte,
versperrten mir zwei Polizeiwagen den Weg.
Ein Beamter kam von hinten auf mich zu.
Er sagte, ich solle stehen bleiben, meinen Rucksack abnehmen
und meine Hände auf den Polizeiwagen legen, der neben uns parkte.
Etwa ein Dutzend Beamter versammelten sich rund um uns.
Alle hatten Pistolen, manche sogar Sturmgewehre.
Sie durchwühlten meinen Rucksack.
Sie tasteten mich ab.
Sie machten Fotos von mir auf dem Polizeiwagen und lachten dabei.
Und während all dies geschah --
während ich versuchte, meine zitternden Beine zu ignorieren
und überlegte, was ich tun sollte --
kam mir etwas eigenartig vor.
Wenn ich mich auf diesem Bild ansehe und mich selbst beschreiben müsste,
würde ich wahrscheinlich sagen:
"19-jähriger indischer Mann, trägt ein helles T-Shirt und eine Brille".
Aber sie erwähnten keines dieser Details.
Als sie mich über den Polizeifunk beschrieben, sagten sie immer wieder:
"Orientalischer Mann mit Rucksack".
Diese Beschreibung kam auch in die Polizeiakte.
Ich hätte nie gedacht, dass meine eigene Regierung mich so beschreiben würde:
"herumschleichend",
"verachtenswert",
"Terrorist".
Die Haft ging genauso weiter.
Spürhunde durchsuchten den Bereich, in dem ich war, auf Sprengstoff.
Sie fragten bei der Bundesbehörde, ob ich auf irgendeiner Suchliste stand.
Kriminalbeamte befragten mich und wollten wissen,
warum ich sie mein Auto nicht durchsuchen ließ, wenn ich nichts zu verbergen hätte.
Ich sah, dass sie nicht zufrieden waren,
aber ich hatte das Gefühl, nie zu wissen, was sie als nächstes tun würden.
Der Beamte, der mich durchsuchte, sah sich die Polizeistation genau an.
Er wollte sehen, wo die Kameras waren und wie viel aufgezeichnet wurde.
Dabei wurde mir bewusst, wie sehr ich ihnen ausgeliefert war.
Wir sind wohl alle von klein auf daran gewöhnt,
Polizeibeamte, Verhaftungen und Handschellen zu sehen.
Wir vergessen leicht, wie erniedrigend und erzwungen es eigentlich ist,
sich Kontrolle über den Körper eines anderen Menschen zu verschaffen.
Ich weiß, es klingt, als wollte ich zeigen,
wie schlecht ich wegen meiner Hautfarbe behandelt wurde
und ja, ich denke, sie hätten mich nicht verhaftet, wenn ich weiß wäre.
Aber eigentlich will ich über etwas anderes sprechen.
Nämlich wie viel schlimmer es sein hätte können,
wenn ich nicht wohlhabend wäre.
Sie dachten, ich würde Sprengstoff legen.
Sie ermittelten diese Möglichkeit eineinhalb Stunden lang,
aber mir wurden nie Handschellen angelegt.
Ich wurde nie in eine Zelle gesperrt.
Käme ich aus einer der armen Gegenden von Washington D.C.
und sie glaubten, ich könnte einen Beamten gefährden,
hätte es anders enden können.
In unserem System ist es besser,
reich zu sein und als Bombenleger verdächtigt zu werden,
als arm zu sein und einer viel geringeren Tat verdächtig zu werden.
Ich gebe Ihnen ein Beispiel aus meiner jetzigen Arbeit.
Im Moment arbeite ich für eine Menschenrechtsorganisation in D.C.
namens Equal Justice Under Law.
Ich möchte mit einer Frage beginnen.
Wie viele von Ihnen hatten schon mal einen Strafzettel für Falschparken?
Heben Sie ihre Hand.
Ja, ich auch.
Ihn zu bezahlen, war lästig und unangenehm,
aber ich zahlte ihn und vergaß das Ganze.
Ich nehme an, die meisten von Ihnen taten dasselbe.
Aber was passiert, wenn Sie sich den Strafzettel nicht leisten können
und Ihre Familie das Geld auch nicht hat.
Was passiert dann?
Was gesetzlich nicht passieren darf, ist Sie zu verhaften und einzusperren,
nur weil Sie es sich nicht leisten können.
Das ist laut Bundesgesetz illegal.
Aber genau das machen örtliche Behörden landesweit mit armen Menschen.
Daher befassen sich viele Verfahren bei Equal Justice Under Law
mit den heutigen Schuldner-Gefängnissen.
Einer unserer Fälle läuft gegen Ferguson in Missouri.
Ich weiß, wenn ich Ferguson sage, denken viele von Ihnen an Polizeigewalt.
Aber heute möchte ich einen anderen Aspekt ansprechen,
der die Beziehung zwischen der Polizei und ihren Bürgern betrifft.
Ferguson erließ durchschnittlich zwei Haftbefehle pro Person und Jahr,
großteils für unbezahlte Schulden an das Gericht.
Mir wird schlecht, wenn ich daran denke, wie sich das anfühlen muss:
Immer wenn ich das Haus verlasse, könnte ein Polizist mein Nummernschild scannen,
einen Haftbefehl für unbezahlte Schulden sehen,
mich wie an jenem Tag in D.C. verhaften
und mich dann ins Gefängnis stecken.
Ich lernte viele Menschen in Ferguson kennen, denen genau das passiert ist.
Ich hörte einige ihrer Geschichten.
Im Gefängnis von Ferguson hat jede kleine Zelle ein Stockbett und eine Toilette.
aber sie stecken vier Personen in jede Zelle.
Also liegen zwei Personen in den Betten und zwei auf dem Boden.
Eine muss direkt neben der schmutzigen Toilette liegen, die nie gereinigt wird.
Die ganze Zelle wurde nie gereinigt.
Der Boden und die Wände waren voll Blut und Schleim.
Das einzige Trinkwasser kommt aus einem Hahn, der mit der Toilette verbunden ist.
Es sah schmutzig aus und schmeckte auch so.
Es gab nie genug zu essen und nie die Möglichkeit zu duschen,
Frauen erhielten keine Hygieneprodukte während der Menstruation
und keine medizinische Versorgung.
Als ich eine Frau nach der medizinischen Versorgung fragte,
lachte sie und sagte:
"Die einzige Versorgung, die man von den Wachen bekommt, ist sexueller Art".
Sie bringen die Schuldner also an diesen Ort und sagen:
"Wir lassen Sie nicht raus bis Sie einen Teil Ihrer Schulden zahlen".
Wenn ein Familienmitglied irgendwie Geld auftreiben könnte,
dann kämen Sie vielleicht frei.
Wenn es genug Geld wäre, könnten Sie raus.
Aber wenn nicht, bleiben Sie tage- oder wochenlang eingesperrt.
Jeden Tag kommen die Wachen zu den Zellen
und feilschen mit den Schuldnern über den Freilassungspreis des Tages.
Sie bleiben so lange eingesperrt, bis das Gefängnis voll ist
und sie jemand Neuen einsperren wollen.
Sie denken dann wohl:
"Diese Person kann das Geld wahrscheinlich nicht auftreiben.
Die neue Person womöglich schon".
Sie sind raus, die kommen rein und so läuft die Maschinerie weiter.
Ich traf einen Mann, der vor 9 Jahren verhaftet wurde,
weil er in einem Supermarkt bettelte.
Er konnte seine Strafe und die Gerichtskosten nicht bezahlen.
Als er jünger war, entkam er nur knapp aus einem brennenden Haus,
indem er aus dem Fenster im dritten Stock sprang.
Der Aufprall verursachte bleibende Schäden im Gehirn und an anderen Körperteilen.
Er kann nicht arbeiten und ist zum Überleben auf Sozialhilfe angewiesen.
Als ich ihn in seiner Wohnung traf, hatte er nichts von Wert --
nicht mal Essen im Kühlschrank.
Er ist ständig hungrig.
Er hatte nichts Wertvolles außer ein kleines Stück Karton,
auf dem die Namen seiner Kinder standen.
Er schätzte es sehr und zeigte es mir voll Stolz.
Aber er hatte nichts, womit er seine Schulden hätte zahlen können.
In den letzten 9 Jahren wurde er 13 Mal verhaftet
und insgesamt 130 Tage lang wegen Betteln eingesperrt.
Einmal sogar 45 Tage am Stück.
Stellen Sie sich vor, sie verbringen die Zeit von jetzt bis Juni
an dem Ort, den ich vorhin beschrieben habe.
Er erzählte mir von all den Selbstmordversuchen im Ferguson-Gefängnis;
Von einem Mann, der sich außerhalb der Reichweite anderer Insassen erhängte.
Sie konnten nur rufen und rufen, um die Aufmerksamkeit der Wachen zu erregen,
damit sie ihn losschneiden würden.
Er erzählte mir, dass die Wachen 5 Minuten brauchten, um zu reagieren.
Als sie kamen, war der Mann bewusstlos.
Sie riefen die Rettung und die Sanitäter gingen zur Zelle.
Sie sagten: "Er wird wieder", also ließen sie ihn einfach am Boden liegen.
Ich hörte viele solcher Geschichten und sie sollten mich nicht überraschen,
denn Selbstmord ist die häufigste Todesursache in unseren Gefängnissen.
Das hat mit der mangelnden psychologischen Versorgung dort zu tun.
Ich traf eine alleinerziehende Mutter von drei Kindern,
die 7 Dollar die Stunde verdiente.
Nur durch Essensmarken konnte sie sich und ihre Kinder ernähren.
Vor etwa zehn Jahren bekam sie einige Strafzettel
und eine unbedeutende Anzeige wegen Diebstahls
Sie konnte sich die Kosten nicht leisten.
Seither war sie zehnmal wegen dieser Fälle im Gefängnis.
Sie ist schizophren und bipolar und braucht täglich Medikamente.
Sie erhielt diese Medikamente im Ferguson-Gefängnis nicht,
weil dort niemand Zugang zu Medikamenten hat.
Sie erzählte mir, wie es war zwei Wochen in einem Käfig zu verbringen.
Sie halluzinierte und hörte Stimmen.
Sie flehte um ihre Medikamente, damit es aufhören würde, aber sie wurde ignoriert.
Das ist nicht ungewöhnlich:
30 % der Frauen in unseren Gefängnissen haben wie sie ernste psychische Probleme,
aber nur ein Sechstel erhält im Gefängnis psychologische Versorgung.
Ich hörte diverse Geschichten über diese grotesken Kerker,
die Ferguson für Schuldner betrieb.
Ich weiß nicht, was ich erwartet hatte,
als ich das Gefängnis von Ferguson schließlich besuchte,
aber bestimmt nicht das.
Ein gewöhnliches, öffentliches Gebäude,
das auch ein Postamt oder eine Schule sein könnte.
Es erinnerte mich daran,
dass diese illegalen Erpressungsmaßnahmen nicht irgendwo im Dunkeln ablaufen,
sondern in aller Öffentlichkeit durch unsere Regierungsbeamten.
Sie sind Teil der öffentlichen Politik.
Das erinnerte mich daran,
welch offensichtliche und wichtige Rolle es in unserem Justizsystem spielt,
Arme ins Gefängnis zu stecken und das nicht nur im Schuldnerkontext.
Ich denke dabei an unser Kautionssystem.
Ob man seine Verhandlung in einer Zelle abwartet,
hängt in unserem System nicht davon ab, wie gefährlich man ist
oder ob man ein Fluchtrisiko darstellt.
Es hängt davon ab, ob man sich die Kaution leisten kann.
Bill Cosby, dessen Kaution bei einer Million Dollar lag,
stellte sofort einen Scheck aus und verbrachte keine Sekunde in einer Zelle.
Aber Sandra Bland, die im Gefängnis starb,
war nur dort, weil ihre Familie die 500 Dollar nicht aufbringen konnte.
Tatsächlich gibt es eine halbe Million Leute wie Sandra Bland in den USA --
500.000 Menschen sitzen gerade im Gefängnis,
nur weil sie sich ihre Kaution nicht leisten können.
Uns wird gesagt, Gefängnisse seien für Kriminelle.
Statistisch gesehen stimmt das jedoch nicht:
Drei von fünf Insassen warten dort auf ihre Verhandlung.
Sie wurden nicht verurteilt.
Sie haben sich zu keinem Verbrechen schuldig bekannt.
Hier in San Francisco sind 85 % der Gefängnisinsassen in Untersuchungshaft.
San Francisco gibt also pro Jahr etwa 80 Millionen Dollar aus,
um die U-Haft zu finanzieren.
Viele dieser Insassen, die sich die Kaution nicht leisten können,
erwarten so geringe Anschludigungen,
dass die Zeit, die sie im Gefängnis auf ihr Verfahren warten, länger ist
als die Strafe, die sie im Falle einer Verurteilung bekämen.
Sie kommen also garantiert schneller frei,
wenn sie sich schuldig bekennen.
Also haben sie folgende Wahl:
Soll ich hier an diesem schrecklichen Ort bleiben,
weit weg von meiner Familie und Menschen, die mich brauchen,
fast unausweichlich meinen Job verlieren und gegen die Anschuldigungen kämpfen?
Oder soll ich mich einfach schuldig bekennen und freikommen?
Zu diesem Zeitpunkt sind sie noch keine Kriminellen.
Aber sobald sie sich schuldig bekennen, sind sie kriminell,
obwohl eine wohlhabende Person nie in diese Situation geraten wäre,
weil eine wohlhabende Person auf Kaution frei gekommen wäre.
Jetzt fragen sie sich wahrscheinlich:
"Der Typ ist in der Kategorie Inspiration, was macht der bloß --
(Gelächter)
Das ist wahnsinnig deprimierend, ich will mein Geld zurück".
(Gelächter)
Ich finde über Inhaftierung zu sprechen weniger deprimierend als die Alternative.
Wenn wir nämlich nicht über diese Probleme sprechen
und gemeinsam verändern, wie wir darüber denken,
haben wir am Ende unseres Lebens
immer noch Gefängnisse voll armer Leute, die dort nicht hingehören.
Das finde ich richtig deprimierend.
Mich reizt der Gedanke, dass diese Geschichten uns dazu bewegen können,
anders über Inhaftierung zu denken.
Nicht in sterilen politischen Begriffen,
wie "Masseninhaftierung," oder "Verurteilung gewaltfreier Straftäter",
sondern in menschlichen Begriffen.
Wenn wir Menschen tage-, wochen- oder sogar jahrelang in einen Käfig stecken,
was tun wir dann dem Verstand und dem Körper damit an?
Unter welchen Bedingungen sind wir gewillt, das zu tun?
Wenn die paar Hundert Menschen in diesem Raum beginnen,
Inhaftierung in einem anderen Licht zu betrachten,
dann können wir die Norm, die ich vorhin angesprochen habe, aufheben.
Ich hoffe, Sie gehen heute mit folgendem Gedanken hinaus:
Wenn wir eine grundlegende Veränderung wollen --
nicht nur eine Reform unserer Kautions- und Strafpolitik --
müssen wir sicherstellen, dass ein neues System,
nicht wieder die Armen und Ausgegrenzten bestraft.
Wenn wir diese Art von Veränderung wollen, ist ein Umdenken bei uns allen nötig.
Danke.
(Applaus)
Una tarde de verano de 2013,
la policía de DC detuvo, interrogó y registró a un hombre
que parecía sospechoso y potencialmente peligroso.
Esto no es lo que vestía el día de la detención,
pero también tengo una foto de ello.
Es aterrador -- traté de mantener la calma.
(Risas)
En ese tiempo, hacía mis prácticas
en el Servicio de Defensa Pública en Washington, DC,
y visitaba una estación de policía para trabajar.
Iba de salida,
y antes de llegar a mi auto,
dos autos se detuvieron para bloquear mi salida,
y un oficial se me acercó por detrás.
Me pidió que me detuviera, que me quitara la mochila
y que pusiera mis manos sobre el auto estacionado junto al nuestro.
Alrededor de una docena de oficiales se acercaron.
Todos portaban armas,
algunos, rifles de asalto.
Desvalijaron mi mochila.
Me palparon.
Me tomaron fotos extendido sobre el auto,
se reían.
Y todo esto estaba pasando --
mientras estaba en el auto intentando ignorar el temblor de mis piernas,
intentando pensar claramente sobre lo que debía hacer --
algo me pareció muy raro.
Cuando me miro en esta foto,
si tuviera que describirme,
creo que diría algo como
"Varón indio de 19 años, de anteojos, camiseta colorida".
Pero ellos no vieron ninguno de estos detalles.
Me describieron a través de sus radios
como "varón del Medio Oriente con una mochila.
Varón del Medio Oriente con una mochila".
Y esta descripción prosiguió en sus reportes policíacos.
Nunca me esperé ser descrito en estos términos por mi gobierno:
"al acecho"
"criminal"
"terrorista".
La detención continuó así.
Trajeron perros detectores de explosivos para revisar el área.
El gobierno federal revisó si yo estaba en alguna lista de alerta.
Enviaron un par de detectives que me interrogaron sobre por qué,
si decía que no tenía nada que esconder,
no consentía que registraran mi auto.
Podía ver que no estaban felices conmigo,
y que no tenía idea de qué querrían hacer conmigo.
Hubo un punto en el que el oficial que me palpó
escaneó la estación de policía buscando la cámara de seguridad
para ver cuánto de esto estaba siendo grabado.
Y cuando lo hizo,
comprendí que estaba completamente a su merced.
Creo que desde jóvenes nos acostumbramos a
los oficiales de policía, los arrestos y las esposas,
que es fácil olvidar cuán humillante y coercitivo es
tomar control sobre el cuerpo de otra persona.
Creerán que el punto de mi historia
es lo mal que me trataron por ser de mi raza --
y sí, no creo que me habrían detenido si hubiese sido blanco.
Pero de hecho, lo que tengo en mente hoy es algo distinto.
Lo peores que pudieron ser las cosas
si no fuese pudiente.
Pensaron que quizá yo iba a plantar un explosivo,
e investigaron esa posibilidad durante hora y media,
pero nunca me esposaron,
ni me llevaron a una celda de detención.
De haber sido de una comunidad pobre de color de Washington,
y de haber pensado que la vida de los oficiales peligraba,
todo habría terminado de manera distinta.
En nuestro sistema creo que es mejor ser pudiente
y sospechoso de querer explosionar una estación de policía
que ser pobre
y sospechoso de mucho mucho menos que eso.
Les daré un ejemplo de mi empleo actual.
Actualmente, trabajo en una organización de derechos civiles en DC,
llamada "Justicia igualitaria frente a la ley".
Empezaré por hacerles una pregunta.
¿A cuántos de Uds. les han puesto una multa por estacionamiento?
Alcen la mano.
Sí. Yo también.
Y cuando tuve que pagarla,
me molestó y se sintió feo,
pero la pagué y seguí adelante.
Supongo que la mayoría de Uds. también pagaron sus multas.
Pero ¿qué pasaría si no pudiesen costear la multa
y su familia no tampoco tuviera el dinero? ¿Qué pasaría?
Algo que no se supone que debiera pasar según la ley es,
no se supone que deban ser arrestados y encarcelados
sólo porque no puedan pagarla.
Eso es ilegal según la ley federal.
Pero eso hacen los gobiernos locales de todo el país
a la gente que es pobre.
Y muchas de nuestras demandas en Justicia igualitaria frente a la ley
se concentran en estas modernas prisiones de deudores.
Uno de nuestros casos es contra Fergurson Missouri.
Sé que cuando digo Ferguson,
muchos pensarán en violencia policíaca.
Pero hoy quiero hablar de otro aspecto
sobre la relación entre la fuerza policial y los ciudadanos.
En Ferguson se emitían en promedio dos órdenes de arresto,
por persona, por año,
en su mayoría por adeudos a la corte.
Cuando imagino qué se sentiría si, cada vez que saliera de casa,
un oficial revisara mi placa de auto,
y viera una orden por adeudo,
y me capturara como hicieron en DC
y me llevara a la cárcel,
me enferma.
Conocí a mucha gente en Ferguson que experimentó esto,
y escuché algunas de sus historias.
En la cárcel de Ferguson,
en cada pequeña celda, hay una litera y un inodoro,
pero amontonaban a cuatro personas en cada una.
Así que había dos personas en las literas y dos en el suelo,
y otra sin lugar a dónde ir excepto junto al inmundo inodoro,
que nunca nadie lavaba.
De hecho, nunca nadie limpiaba la celda,
el suelo y las paredes estaban cubiertas de sangre y mucosidad.
Sin agua para beber,
excepto la que salía por un grifo conectado al inodoro.
El agua lucía y sabía a suciedad,
nunca había suficiente comida,
tampoco duchas,
las mujeres que menstruaban no tenían productos de higiene,
ni atención médica de ningún tipo.
Cuando le pregunté a una mujer sobre la atención médica,
se rió y dijo "Oh, no, no.
La única atención que recibes de los guardias ahí es sexual".
A este lugar llevan a los deudores, y les dicen,
"No dejaremos que te vayas hasta que pagues lo que debes".
Y si llegan a tener la posibilidad de llamar a un familiar
que pueda conseguir un poco de dinero,
quizá entonces logran salir.
Si es suficiente, salen.
Pero si no lo es, se quedan ahí días o semanas,
y cada día los guardias vienen a las celdas
para regatear el precio de la liberación ese día.
Se quedan hasta el punto en que se llena la cárcel,
y aún siguen metiendo más.
Entonces, piensan,
"OK, es poco probable que tal persona consiga el dinero,
es más probable que esta persona lo consiga".
Unos salen, otros llegan, la máquina sigue en funcionamiento.
Conocí a un hombre a quien,
hace nueve años arrestaron por mendigar en un Walgreens.
No pudo pagar las multas y tasas judiciales de su caso.
De joven sobrevivió un incendio en casa,
porque saltó de la ventana del tercer piso para escapar.
Pero esa caída le causó un daño cerebral
y afectó varias partes de su cuerpo, incluida su pierna.
Por lo tanto, no puede trabajar,
y depende de los pagos del servicio social para vivir.
Cuando lo conocí en su departamento,
no tenía nada de valor -- ni siquiera comida en el refri.
El estaba crónicamente hambriento.
No tenía nada de valor en su casa excepto un pedazo de cartulina
donde tenía escritos los nombres de sus hijos.
El lo apreciaba mucho. Se alegraba de enseñármelo.
Pero no podía pagar las multas y cargos porque no tenía nada.
En los últimos nueve años lo arrestaron 13 veces,
y lo encarcelaron en total 130 días por mendigar.
Una de esas condenas duró 45 días.
Imaginen pasarlo desde hoy hasta Junio
en ese lugar que les describí hace un rato.
Él me contó de los intentos de suicidio que vio en la cárcel de Ferguson;
acerca de un hombre que encontró cómo ahorcarse
lejos del alcance de los otros reclusos,
y lo único que podían hacer era gritar y gritar,
tratando de llamar la atención del guardia
para que viniera y lo bajaran.
Les tomó más de cinco minutos a los guardias para responder,
y cuando llegaron, el hombre estaba inconsciente.
Llamaron a los paramédicos y estos fueron a la celda.
Y dijeron "Estará bien"
y sólo lo dejaron ahí en el piso.
Me contaron muchas historias así, no debería sorprenderme,
porque el suicidio es la mayor causa de muerte en la cárcel.
Está relacionado con la falta de cuidado de salud mental en la cárcel.
Conocí a una madre de tres, soltera, que ganaba siete dólares la hora.
Dependía de cupones de comida para alimentar a sus hijos y a ella.
Hace una década,
le dieron unas multas de tráfico, y un cargo menor por robo,
y no pudo pagar las multas ni pagos de esos casos.
Desde entonces, ha sido encarcelada 10 veces por esos casos,
pero tiene esquizofrenia y desorden bipolar,
y necesita medicación cada día.
No tiene acceso a esa medicación en la cárcel de Ferguson,
porque nadie la tiene.
Me dijo que era como pasar dos semanas en una jaula,
alucinando gente y sombras y escuchando voces,
suplicando por la medicina que detendría todo eso,
y que sólo la ignoraban.
Tampoco es esto anómalo:
treinta por ciento de las mujeres encarceladas tienen necesidad
de cuidado de salud mental,
pero sólo una de seis recibe atención en la cárcel.
Escuché todas estas historias de ese grotesco calabozo
al que Ferguson sometía a sus deudores,
y cuando al fin pude verlo
y visité la cárcel de Ferguson.
no estoy seguro de qué esperaba ver,
pero no esperaba esto.
Es un edificio ordinario de gobierno.
Podría ser una oficina de correos o una escuela.
Me recordó que estos sistemas de extorsión
no operan en las sombras,
sino a plena luz, y nuestros funcionarios públicos los operan.
Son una cuestión de política pública.
Me recordó que la pobreza en la cárcel, en general,
incluso fuera del contexto de los deudores,
juega un rol central y evidente en nuestro sistema de justicia.
Pienso en nuestra política de fianza.
En nuestro sistema, si te detienen o eres libre,
el juicio no depende de cuán peligroso eres
o de cuánta probabilidad hay de que huyas.
Sino de si puedes pagar la fianza.
Bill Cosby, cuya fianza era de un millón de dólares,
esccribe el cheque y no pasa ni un segundo en la cárcel.
Pero Sandra Blan murió en la cárcel
sólo porque su familia no pudo pagar 500 dólares.
De hecho, hay medio millón de Sandras Bland en el país,
500 000 personas que están en la cárcel ahora mismo,
sólo porque no pueden pagar su fianza.
Se nos dice que las cárceles son lugares para criminales,
pero estadísticamente ese no es el caso:
tres de cada cinco personas encarceladas esperan juicio.
No han sido condenadas por ningún crimen;
no se han declarado culpables de ningun delito.
Aquí en San Francisco,
85 por ciento de los prisioneros
están en detención preventiva.
Esto significa que San Francisco gasta cerca de 80 millones de dólares
cada año
para financiar detención preventiva.
Muchos de los que están encarcelados por no poder pagar la fianza
enfrentan acusaciones tan insignificantes
que el tiempo que les toma esperar juicio
es mayor que el de la condena que recibirían,
lo que significa que saldrían más rápido
si se declaran culpables.
La elección es:
¿Debería quedarme en este horrible lugar,
lejos de mi familia y dependientes,
perder mi empleo,
y pagar todos los gastos?
O ¿debería declararme culpable de lo que el fiscal quiera con tal de salir?
En este punto, ellos están en detención preventiva, no son criminales.
Pero si aceptan el acuerdo de declaración, se vuelven criminales,
una persona pudiente nunca estará en esta situación
porque simplemente habría pagado la fianza.
Quizá se pregunten,
"Este tipo está del lado de la inspiración -- ¿qué hace?
(Risas)
"Esto es deprimente. Quiero que me devuelvan mi dinero".
(Risas)
Pero en realidad,
Hablar sobre la cárcel es menos deprimente que la alternativa,
porque si no hablamos de estos problemas
y juntos cambiamos nuestra idea sobre la cárcel,
al final de nuestras vidas,
tendremos todavía cárceles llenas de gente que no debería estar ahí.
Eso es realmente deprimente para mí.
Me emociona cómo estas historias nos hacen
reflexionar acerca de la cárcel de manera distinta.
No desde la estéril idea de "encarcelamiento masivo"
o "sentencia de delincuentes no violentos",
sino en términos humanos.
Cuando ponemos a un humano en una jaula por días o meses
o inluso años,
¿qué le hacemos a la mente y cuerpo de esa persona?
¿Bajo qué condiciones queremos realmente hacer eso?
Si empezamos con unos pocos de cientos de nosotros aquí,
podemos ver la cárcel desde otra perspectiva,
y así deshacer esa costumbre a la que me refería antes.
Si les dejo algo hoy, espero sea la idea
de que si queremos que algo cambie realmente--
no sólo reformar nuestras políticas en fianzas y multas --
sino asegurarnos de que las nuevas políticas
no castiguen a los pobres y marginalizados de una nueva manera.
Si queremos ese tipo de cambio,
este cambio de pensamiento es necesario.
Gracias.
(Aplausos)
Un après-midi de l'été 2013,
la police de Washington a retenu, interrogé et fouillé un homme
qui semblait suspect et potentiellement dangereux.
Ce ne sont pas les vêtements que je portais le jour de ma détention.
Mais j'en ai une photo.
Je sais que c'est très effrayant. Ne paniquez pas.
(Rires)
A l'époque, j'étais stagiaire
au Service du défenseur public, à Washington.
Je visitais un poste de police pour mon travail.
Je venais de sortir du poste
et avant d'atteindre ma voiture,
deux voitures de police ont bloqué ma sortie.
Un officier s'est approché de moi, par derrière.
Il m'a demandé de m'arrêter, de poser mon sac à dos
et de mettre les deux mains sur le capot de la voiture.
Douze officiers se sont rapprochés de nous.
Tous avaient des armes à poing, certains des armes d'assaut.
Ils ont fouillé mon sac et puis moi.
Ils ont pris des photos de moi, les mains sur le capot
et ça les a fait rire.
Alors que je subissais tout cela,
me tenant contre la voiture de police, tentant d'ignorer mes frissons,
tentant de réfléchir à ce que je devais faire,
quelque chose m'a paru étrange.
Quand je m'observe sur cette photo,
si je devais me décrire,
je dirais ceci à mon propos :
un jeune homme de 19 ans, indien, un T-shirt coloré, portant des lunettes.
Mais les policiers ne disaient rien de tout ça.
Ils me décrivaient dans leur radio
comme un homme du Moyen-Orient, avec un sac à dos.
Un homme du Moyen-Orient, avec un sac à dos.
Cette description est celle qu'ils ont mentionnée dans leurs rapports.
Je ne m'étais jamais attendu à ce que mon propre gouvernement
me décrive comme rôdeur,
malveillant,
et terroriste.
Ma détention s'est prolongée sur le même ton.
Une brigade canine a cherché des explosifs aux endroits où j'avais été.
Ils ont appelé le gouvernement fédéral pour vérifier la liste noire.
Plusieurs inspecteurs m'ont interrogé sur les raisons me poussant
à leur refuser une fouille de ma voiture,
alors que je prétendais n'avoir rien à cacher.
Je voyais qu'ils n'étaient pas satisfaits
mais je me sentais incapable de deviner leur prochaine intention.
Un moment, l'agent qui m'avait fouillé
a cherché du regard la localisation des caméras de surveillance,
pour vérifier ce qui était vraiment enregistré.
A ce moment précis,
j'ai compris que j'étais à leur merci.
Je pense que nous sommes habitués, dès notre plus jeune âge,
au concept d'agents de police, d'arrestations et de menottes.
Il est donc facile d'oublier combien c'est humiliant et coercitif
de soumettre autrui à son contrôle.
Je suis conscient que ma présentation
semble tourner autour du mauvais traitement lié à ma couleur.
Je suis persuadé que cela ne me serait pas arrivé si j'étais blanc.
Mais j'ai à l'esprit autre chose.
Ce qui trotte dans mon esprit est le fait que les choses auraient été bien pires
si je n'avais pas été riche.
Bien sûr, ils croyaient que j'avais tenté de poser des explosifs
et ils ont exploré ce chemin pendant une heure et demie.
Mais on ne m'a jamais menotté,
ni mis en cellule.
Si j'étais issu d'une communauté noire pauvre de Washington,
s'ils pensaient que je menaçais la vie des officiers,
les choses auraient été différentes.
Dans notre système, je crois qu'il vaut mieux être riche
et suspecté de vouloir faire exploser un commissariat
que si on est pauvre et suspecté de vouloir faire beaucoup moins de tort.
Voici un exemple, tiré de mon travail actuel.
Je travaille pour une organisation en faveur des droits civils.
Elle s'appelle « Égalité de tous devant la loi ».
Je vais d'abord vous poser une question.
Combien parmi vous ont déjà reçu un P.V. ?
Levez la main !
Ouais. Moi aussi.
Au moment de payer l'amende,
ça m'a ennuyé et je me sentais mal.
Mais je l'ai payée et j'ai tourné la page.
Je suis persuadé que c'est aussi le cas pour vous tous.
Mais que se passe-t-il si vous n'avez pas les moyens de la payer ?
Ni votre famille ? Que se passe-t-il ?
Une chose qui n'est pas censée survenir selon la loi :
on n'est pas censé se faire arrêter et emprisonner
parce qu'on n'a pas les moyens de payer.
C'est illégal en droit fédéral.
Mais les gouvernements locaux à travers le pays font subir cela
aux personnes pauvres.
De nombreux procès traités par notre association
visent ces emprisonnements de débiteurs d'aujourd'hui.
Un de nos cas est contre Ferguson, au Missouri.
Je suis conscient que Ferguson
évoque la violence policière.
Mais je vous parle d'une autre facette
de la relation entre les forces de police et les citoyens de Ferguson.
Ferguson émet en moyenne plus de deux mandats d'arrêt
par personne et par an
pour des amendes non payées.
Je n'ose pas imaginer ce que ça fait de quitter chaque fois la maison
en pensant qu'un policier va contrôler ma plaque d'immatriculation,
voir un mandat d'arrêt pour amende non payée,
m'interpeler comme ça m'est arrivé,
et m'enfermer dans une cellule.
Ça me rend malade.
J'ai rencontré de nombreuses personnes à Ferguson qui sont dans ce cas.
J'ai écouté leur histoire.
Dans la prison de Ferguson,
les cellules sont équipées d'un lit superposé et des toilettes.
Mais ils y enferment quatre personnes.
Il y a donc deux personnes dans les lits et deux par terre,
dont une qui doit rester à côté de toilettes sales
qui n'ont jamais été nettoyées.
Les cellules n'ont jamais été nettoyées,
le sol et les murs sont couverts de sang et de mucus.
Il n'y a pas d'eau potable,
hormis celle qui sort d'un robinet relié aux toilettes.
L'eau avait mauvais goût.
Il n'y avait pas assez de nourriture.
Aucune douche.
Les femmes n'ont pas accès à des produits hygiéniques
ou des soins médicaux.
J'ai questionné une femme sur les soins médicaux
et ça l'a fait rire. Elle m'a dit : « Oh, non, non.
Ici, les seuls soins des gardes sont sexuels. »
Ils emmènent les débiteurs dans cet endroit et leur disent :
« On ne vous relâche pas tant que vous n'avez pas remboursé votre dette. »
Si vous pouvez appeler un membre de votre famille,
capable de réunir cette somme,
vous avez une chance d'en sortir.
Vous sortez du trou si vous avez assez d'argent.
Mais dans le cas contraire, vous y restez, parfois des semaines.
Chaque jours, vos geôliers viennent vous rendre visite,
ils vous narguent avec les montants des libérations du jour.
Vous restez au trou jusqu'à ce que la prison affiche complet
et qu'ils aient un nouvelle personne à incarcérer.
Leur calcul est le suivant :
« Ce prisonnier n'a pas les moyens de payer.
Misons sur cette nouvelle personne. »
Vous être libre, les autres sont emprisonnés et le système ronronne.
J'ai rencontré un homme
qui a été arrêté il y a neuf ans pour mendicité à Walgreens.
Il n'avait pas les moyens de payer son amende ou les coûts de son dossier.
Quand il était jeune, il avait survécu à un incendie
en sautant de la fenêtre du troisième étage.
Mais sa chute a causé un traumatisme au cerveau
et à son corps, notamment à sa jambe.
Donc, il ne peut pas travailler. Il survit grâce à la sécurité sociale.
Quand je l'ai vu dans son appartement,
il ne possédait rien, même pas de la nourriture dans son frigo.
Il avait toujours faim.
Il ne possédait aucun objet de valeur, sauf un morceau de carton
sur lequel il avait écrit le prénom de ses enfants.
Il y tenait beaucoup et me l'a montré avec affection.
Il ne peut pas payer ses amendes parce qu'il n'a rien à donner.
Ces neuf dernières années, il a été arrêté à 13 reprises
et a dormi en prison 130 jours pour sa mendicité,
dont 45 jours d'affilée à une occasion.
Imaginez ce que ça signifie de rester dans l'endroit que je vous ai décrit
pendant un mois et demi.
Il m'a narré les tentatives de suicide dont il a été témoin à Ferguson.
Il y a un homme qui a réussi à se pendre
hors d'atteinte des autres prisonniers
qui n'ont d'autre ressort que de crier encore et encore,
pour attirer l'attention des gardes
afin que ceux-ci viennent couper la corde.
Les gardes ont pris cinq minutes pour arriver, m'a-t-il dit.
Quand ils sont arrivés, l'homme était inconscient.
Ils ont appelé les infirmiers. Les infirmiers sont venus.
Ils ont affirmé qu'il s'en remettrait et l'ont abandonné par terre.
J'ai entendu tant d'histoires similaires. Ça ne devrait plus me surprendre
car le suicide est la cause principale de mort dans nos prisons locales.
C'est causé par les carence en soin mentaux.
J'ai rencontré une femme, mère de trois enfants,
qui gagnait 7 dollars de l'heure.
Elle nourrissait ses enfants grâce aux coupons alimentaires.
Il y a une dizaine d'années,
elle a reçu une amende routière et une condamnation pour un vol mineur.
Elle n'a pas les moyens de payer ses amendes et les frais.
Depuis lors, on l'a incarcérée à dix reprises.
Elle souffre de schizophrénie et de trouble bipolaire,
elle a besoin de médicaments tous les jours.
Mais ceux-ci ne sont pas disponibles dans la prison de Ferguson.
Personne n'a accès à des médicaments.
Elle m'a expliqué ce que ça représente
de rester deux semaines en cage,
hallucinant sur les gens et les ombres, entendant des voix,
suppliant pour avoir des médicaments qui la soulageraient,
mais en vain.
Son cas n'est pas unique.
30% des femmes emprisonnées souffrent de troubles mentaux graves,
comme elle.
Toutefois, seule une sur six reçoit des soins en prison.
J'avais aussi entendu parler de ce donjon grotesque
que Ferguson exploite aux dépends de ses débiteurs.
Quand j'ai enfin pu le voir et visiter la prison de Ferguson,
je ne savais pas trop à quoi m'attendre, mais certainement pas à ça.
C'est un bâtiment administratif très banal.
Ça pourrait être un bureau de poste ou une école.
Ça m'a rappelé que ces systèmes d'extorsion illégaux
ne sont pas opérés dans l'ombre.
Ils sont exploités au grand jour par les fonctionnaires.
C'est de la politique administrative.
Ça m'a rappelé que l'incarcération de l'indigence en général,
même en dehors du contexte des débiteurs,
joue un rôle central très visible dans notre justice.
Je pense au système de caution.
Dans notre système, être emprisonné ou libre
dans l'attente de notre procès ne dépend pas de notre dangerosité
ou du risque de fuite ;
cela dépend de notre capacité à financer notre caution.
Bill Cosby, par exemple, avec une caution d'un million de dollars,
a immédiatement écrit un chèque et n'a pas passé une seconde en prison.
Sandra Bland, par contre, morte en prison,
y est restée parce que sa famille n'a pas pu réunir 500 dollars.
Dans ce pays, il y un demi-million de Sandra Bland.
500 000 personnes sont incarcérées
parce qu'elles ne peuvent pas payer leur caution.
On nous dit que les prisons sont pour les criminels.
Statistiquement, ce n'est pas le cas :
sur cinq personnes en prison, trois attendent leur procès.
Elles ne sont pas condamnées pour un crime.
Elles n'ont pas encore plaidé coupable d'un délit.
Ici, à San Francisco,
85% des prisonniers dans nos prisons
sont des détenus en attente de procès.
Ça signifie que San Francisco dépense environ 80 millions de dollars par an
pour financer les détentions en attente de procès.
Or la plupart de ces gens sont là car ils ne peuvent pas payer la caution
pour des allégations de délits mineurs
qui imposent un temps de peine inférieur, le cas échéant,
au délai d'attente de leur procès passé en prison.
Cela signifie la garantie d'une libération plus rapide
en plaidant coupable.
Voici donc leur choix :
rester dans cet endroit horrible,
loin de sa famille, de ses enfants,
avec la certitude de perdre son emploi
et combattre les charges,
ou plaider coupable de ce que le procureur plaidera et sortir ?
Or, ils sont en détention préventive. Ce ne sont pas des criminels.
Mais s'ils plaident coupables, ils deviendront des criminels.
Même si une personne riche ne sera jamais dans cette situation
parce qu'elle paiera sa caution.
Vous vous posez sans doute la question
de savoir comment je peux vous inspirer.
(Rires)
« C'est très déprimant. Je veux qu'on me rembourse. »
(Rires)
Mais en fait,
parler de ce sujet est moins déprimant que son alternative.
Si on ne parle pas de ces problèmes,
si on ne change pas notre vision commune de l'incarcération,
in fine, nos prisons resteront remplies de pauvres qui n'y ont pas leur place.
Et ça, c'est super déprimant.
Ce qui m'enthousiasme dans ces histoires, c'est qu'elles nous poussent
à envisager la prison autrement.
Non plus en ces termes stériles que sont l'incarcération massive
ou la condamnation de contrevenants non violents,
mais en termes humains.
Mettre un être humain en cage pendant des jours, des semaines,
des mois ou des années,
quel est notre impact sur son esprit, son corps ?
A quel prix sommes-nous prêts à infliger ça ?
Si nous tous dans cette salle, nous engageons
à penser à l'incarcération autrement,
alors, nous pouvons rendre anormale cette normalité.
J'espère pouvoir vous quitter avec l'idée
que, s'il y a bien une chose fondamentale à changer,
je ne parle pas uniquement d'une réforme du système des cautions,
c'est de faire en sorte que ce qui remplacera l'ancien système,
ne punira ni les pauvres ni les marginaux d'une autre manière.
Si nous souhaitons un tel changement,
nous devons commencer par changer notre propre vision.
Merci.
(Applaudissements)
2013 egy nyári reggelén
District of Columbia rendőrsége lefogott, megmotozott és kihallgatott egy férfit,
mert gyanúsnak és veszélyesnek ítélte.
Való igaz, az őrizetbe vétel napján nem így voltam öltözve,
de arról is van fényképem.
Tudom, ijesztő – őrizzék meg nyugalmukat.
(Nevetés)
Abban az időben gyakornokoskodtam
Washington DC-ben egy polgárjogi szervezetnél,
s munkámból adódóan épp egy rendőrőrszobán jártam.
Elmenőben voltam.
Még a kocsimhoz sem értem,
amikor két rendőrkocsi elállta az utamat,
s egy rendőr mögém lépett.
Felszólított: álljak meg, vegyem le a hátizsákom,
és tegyem a kezem a mellettem álló rendőrkocsira.
Aztán tucatnyi rendőr vett körbe.
Mindnek pisztolya volt,
de némelyiknek puskája.
A rendőrök a zsákomban turkáltak.
Megmotoztak.
Lefényképeztek, ahogy a kocsin fekszem.
És nevetgéltek rajtam.
Miközben a rendőrautón feküdtem,
s igyekeztem nem tudomást venni remegő lábamról,
igyekeztem rájönni, mit tegyek,
valami megdöbbentett.
Amikor magamra nézek e fényképen,
és le kellene írnom magam,
valami ilyesmit mondanék:
"19 éves, szemüveges, világos pólót viselő indiai férfi."
De a rendőrök semmi ilyet nem említettek.
A rádiójukba folyton csak így írtak le engem:
"Közel-keleti hátizsákos férfi,
közel-keleti hátizsákos férfi."
Így került be a rendőri jelentésekbe is.
Sosem hittem volna, hogy kormányom e szavakkal ír le:
"rejtőzködő",
"aljas",
"terrorista".
Az őrizetbe vétel elhúzódott.
Robbanószer keresésére kiképzett kutyákkal kutatták át a kocsimat.
A szövetségi szervektől tudakolták, hogy rajta vagyok-e valamely listán.
Detektívek keresztkérdéseket tettek föl,
hogy ha nincs rejtegetni valóm,
miért nem egyeztem bele, hogy átkutassák a kocsimat.
Láthatólag elégedetlenek voltak velem,
de éreztem, hogy másként meg nem tudom, mi vár rám.
A motozó rendőr jól megnézte az őrszobát,
hogy fölfedezze a kamerát,
és megtudja, mit rögzíthettek a történtekből a kamerák.
Ezalatt döbbentem rá,
mennyire a rendőrök kegyétől függök.
Gyerekkorunktól kezdve belénk ivódtak
a rendőrökkel, letartóztatásokkal és bilincsekkel kapcsolatos beidegződések,
ezért könnyű elfelejteni, milyen megaláztatás és erőszak éri azt,
akinek testét másvalaki uralja.
Tudom, hogy ez úgy hangzik,
mint akivel rosszul bántak a bőrszíne miatt,
de nem hiszem, hogy fehérként is lefogtak volna.
De ma teljesen más a témám.
Ügyem sokkal rosszabbul is végződhetett volna,
ha nem volnék tehetős.
A rendőrök föltételezték, hogy robbanószert akarok elhelyezni,
és ezt a lehetőséget másfél órán keresztül vizsgálták.
De nem bilincseltek meg,
nem vágtak zárkába.
Ha Washington szegénynegyede egyik színes bőrűje lettem volna,
s a rendőrök veszélyesnek tartottak volna,
minden másként alakul.
A mi rendszerünkben jobb gazdagnak lenni, ha már az embert
az őrszoba fölrobbantásával gyanúsítják,
semmint szegénynek,
akit piszlicsáré ügyben gyanúsítanak.
Munkám során szerzett példát mondok.
Emberjogi szervezetben dolgozom DC-ben,
a "Törvény előtt mindenki egyenlő" szervezetben.
Kérdésem önökhöz:
kit bírságoltak meg tilosban parkolásért?
Tegyék föl a kezüket!
Igen. Engem is.
Amikor a bírságot fizettem,
idegesített, bosszantott,
de kifizettem, és az élet ment tovább.
Gondolom, hogy többségünk szintén kifizette a bírságot.
De mi történne, ha nincs miből kifizetni,
és még a családnak sem telik rá?
Először is, a törvény szerint senkit sem lehet
sem letartóztatni, sem bebörtönözni
csupán azért, mert nem tud fizetni.
Ez sértené a szövetségi törvényt.
Mégis, a helyi hatóságok az egész országban így járnak el
a szegényekkel szemben.
Sok pert visz a "Törvény előtt mindenki egyenlő" szervezet
e modern adósbörtön-ügyekben.
Az egyik per Missouri állam Ferguson városa ellen folyik.
Ferguson város neve hallatán
sokuknak a rendőrségi erőszak jut eszébe.
De ma másról lesz szó:
a rendőrség és az állampolgárok közötti viszonyról.
Ferguson évente fejenként
több mint két letartóztatási parancsot ad ki,
zömmel pénzbírság meg nem fizetése miatt.
Képzelem, mit éreznék, ha amikor csak elhagyom az otthonom,
azt kockáztatnám, hogy a rendőr ellenőrzi a rendszámom,
s meglátva a letartóztatási parancsot
elkap, mint ott Washingtonban,
és bebörtönöz.
Rosszul érezném magam.
Sok embert ismerek Fergusonban, aki ezt megtapasztalta,
és hallhattam néhányuk történetét is.
A fergusoni börtönben
minden cellában emeletes ágy és vécé van,
de minden cellába négy rab kerül.
Azaz, kettőnek jut ágy, de kettőnek csak a padló,
egyiküknek a soha nem takarított,
koszos vécé melletti hely jut.
A cellát sem takarítják,
ezért a falon és a padlón mindenütt vér- és váladékfoltok.
Nincs ivóvíz,
csak ami a vécé csapjából folyik ki.
A szennyes víznek a látványa is undorító,
az étel mindig gyér,
zuhanyozni sem lehet,
a menstruáló nők nem jutnak higiéniai eszközökhöz.
Orvosi ellátás nincs.
Amikor az egyik nőt erről kérdeztem,
nevetve azt mondta:
"Nem, nem, az őröktől az egyetlen segítség a szexuális."
Az őrök bevágják oda az adósokat, és figyelmeztetik őket:
"Ki nem engedünk innen, amíg ki nem fizeted az adósságod."
Ha valamelyik családtag
fizetni tud,
talán kiengedik az illetőt.
Ha összejön a pénz, kiengedik.
De ha nem, napokig, hetekig benn marad,
és az őrség alkudozni fog a rabokkal
az elengedés áráról minden áldott nap.
Addig tartják benn őket, amíg a börtön meg nem telik,
mert akkor jöhetnek az újak.
Az őrök úgy vannak vele:
"Nem valószínű, hogy ezek tejelnek,
talán az újak pénzesebbek."
A régieket kiengedik, az újakat lecsukják, s a gépezet forog tovább.
Találkoztam egy gyógyszertári kéregetésért
kilenc éve lecsukottal.
Nem telt neki a bírságra és a perköltségre.
Fiatalon csak azért élt túl egy lakástüzet,
mert kiugrott a ház harmadik szintjéről.
De esés közben megsérült az agya,
több testrésze, beleértve a lábát.
Munkaképtelen,
rokkantsági járadékból él.
Amikor nála jártam,
semmi értékeset sem láttam a lakásában, még ételt sem a hűtőben.
Éhezik.
Nincs semmi értékes a lakásában egy kis kartonlapon kívül,
amelyre gyerekei nevét írta föl.
Nagyon vigyáz rá; boldogan mutatta.
Mivel nincstelen, nem tud fizetni.
Az utóbbi kilenc évben 13-szor tartóztatták le,
és összesen 130 napig ült az egyszeri kéregetés miatt.
Egyszer egyfolytában 45 napig ült.
Képzeljék el, mit jelent bezárva lenni
június végéig az imént lefestett helyen.
Mesélt a fergusoni börtönben látott öngyilkossági kísérletekről,
például, hogy valaki módot talált rá,
hogy fölakassza magát
a cellatársaknak elérhetetlen helyre,
így azok csak őrségért tudtak kiabálni,
hogy vágják le a szerencsétlent.
Az őrség több mint öt perc alatt ért oda,
s mire odaértek, az ember eszméletlen volt.
Ápolókat hívtak, akik a cellában annyit mondtak:
"Megmarad",
és otthagyták a padlón.
Sok hasonló történetet hallottam, de nem lepődtem meg rajtuk,
mert börtöneinkben az elhalálozások fő oka az öngyilkosság.
Ezt az is okozza, hogy nem törődnek a rabok lelki egészségével.
Ismerek egy háromgyerekes egyedülálló anyát, aki hét dollárt keres óránként.
Élelmiszerjegyeken élnek.
Kb. 10 éve közlekedési szabálysértések
és kis értékű lopás miatt megbírságolták,
de nem tudta befizetni az összeget.
Azóta ugyanezen ügyek miatt kb. tízszer ült,
de skizofréniás és bipoláris depressziós.
Naponta kellene gyógyszert szednie.
A fergusoni börtönben a nő nem jut gyógyszerhez,
mint ahogy mások sem.
Elmondta, mivel jár két hét a rács mögött,
miközben embereket, árnyakat és hangokat hallucinál,
gyógyszerért könyörög, amitől ez elmúlna,
de senki sem vet rá ügyet.
Esete nem rendkívüli.
A bebörtönzött nők 30%-ának az övéhez hasonló
lelki bajai vannak,
de hat közül csak egy kap orvosi kezelést.
Hallottam történeteket a fergusoni ocsmány pincebörtönről,
amelyben az adósokat őrzik.
Amikor eljött az idő, hogy saját szememmel
győződjem meg az állapotokról,
nem tudtam, mire számítsak,
de a látottakra biztosan nem.
Szokásos kormányzati épület,
postának vagy iskolának látszik.
Erről az jutott eszembe, hogy e törvénytelen zsarolások
nem suttyomban folynak,
hanem állami emberek teljesen nyíltan űzik őket.
Ez állami gyakorlat.
Erről az jutott eszembe, hogy a szegények bebörtönzése
az adósok börtönén túlmenően
jogrendszerünkben föltűnő és központi szerepet játszik.
Itt az óvadékokra gondolok.
Rendszerünkben az előzetes fogva tartás
nem attól függ, hogy valaki veszélyes-e,
vagy mekkora a szökés kockázata.
Attól függ, hogy valaki le tudja-e tenni az óvadékot.
Bill Cosby az egymillió dolláros óvadékáról azonnal
megírta a csekket, és egy pillanatot sem töltött börtönben.
De Sandra Bland börtönben hunyt el,
mert családja képtelen volt 500 dollárt összeszedni.
Az USA-ban félmilliónyi Sandra Bland él,
félmilliónyian ülnek csak azért,
mert nem képesek letenni az óvadékot.
Azt akarják velünk elhitetni, hogy a börtönökben bűnözők ülnek,
de a statisztika szerint ez nem így van:
öt közül hárman előzetes letartóztatásban vannak.
Nem ítélték el őket bűncselekményért,
sem csekély szabálysértésért.
Itt, San Franciscóban,
a San Franciscó-i börtönben a rabok 85%-a
előzetes letartóztatásban van.
Eszerint San Francisco évente
kb. 80 millió dollárt költ
előzetes letartóztatásokra.
Az amiatt bebörtönzöttek közül, akik nem tudták letenni az óvadékot,
sokakat apró-cseprő szabálysértéssel vádolnak.
Az előzetes letartóztatás időtartama hosszabb,
mint a várható büntetésé.
Így csak akkor szabadulhatnak,
ha beismerő vallomást tesznek.
Választhatnak:
ott rekednek azon a borzalmas helyen,
családjuktól és hozzátartozóiktól távol,
és valószínűleg elvesztik állásukat,
aztán kínlódhatnak az anyagiakkal,
vagy a szabadulásért jobb beismerni, amit a nyomozó akar?
Előzetesben vannak, de nem bűnözők.
De a beismerés után azokká válnak,
míg egy jómódú soha nem kerül ilyen helyzetbe,
mert helyette kifizetik az óvadékot.
Lehet, hogy önök most úgy vélik:
"A fickónak lelkesítenie kell, hát teszi a dolgát...
(Nevetés)
Ez nyomasztó, kérem vissza a pénzem."
(Nevetés)
De valójában
a bebörtönzésről szólni kevésbé nyomasztó, mint az ellenkezője,
mert ha nem beszélünk e gondokról,
és nem változtatjuk meg róluk a nézetünket,
végül a börtönök szegényekkel lesznek tele,
akiknek nem ott a helyük.
Engem ez nyomaszt.
De engem az lelkesít, hogy e történetek arra ösztökélnek:
másként is gondolkodhatunk a bebörtönzésről.
Nem steril fogalmakban, mint "tömeges bebörtönzés"
vagy "csekély súlyú szabálysértés büntetése",
hanem humánus módon.
Amikor emberi lényeket napokra, hetekre, hónapokra,
sőt, évekre rács mögé zárunk,
mit teszünk elméjükkel és testükkel?
Milyen körülmények esetén kell ezt tennünk?
De ha a teremben ülő pár száz ember nekifog,
már más fényben láthatjuk a bebörtönzést,
aztán eltörölhetjük azt a rendszert, amelyről beszéltem.
Ezzel a gondolattal búcsúzom:
ha valamit alapvetően meg akarunk változtatni,
nem csak reformálni az óvadékról s bírságról szóló szabályozást...
A helyébe kerülő bármely új szabályozás
ne büntesse e módszerekkel a szegényeket és nincsteleneket!
Az ilyen változások
mindannyiunk szemléletének megváltoztatását igénylik.
Köszönöm.
(Taps)
Un pomeriggio d'estate nel 2013,
la polizia di DC arrestò, interrogò e perquisì un uomo
che sembrava essere sospetto e potenzialmente pericoloso.
Questo non è quello che indossavo il giorno dell'arresto, sinceramente,
ma ho una foto anche di quello.
So che fa molta paura... cercate di rimanere calmi.
(Risate)
A quel tempo facevo internato
per il servizio di pubblico difensore a Washington
e stavo visitando una stazione di polizia per lavoro.
Stavo andando via,
e prima che potessi andarmene con l'auto,
due macchine della polizia mi bloccarono l'uscita
e un poliziotto mi venne dietro.
Mi disse di fermarmi, togliermi lo zaino
e mettere le mani sulla volante parcheggiata accanto a noi.
Poi circa una dozzina di poliziotti si raccolsero intorno a noi.
Tutti avevano le pistole,
alcuni il mitra.
Rovistarono nel mio zaino.
Mi perquisirono.
Fecero foto di me steso sull'auto della polizia,
e risero.
E mentre tutto questo accadeva --
mentre stavo sulla volante cercando di ignorare le mie gambe tremanti
e tentando di pensare lucidamente --
all'improvviso capii una cosa.
Quando mi guardo in questa foto,
se dovessi descrivermi,
credo che direi qualcosa del tipo,
"Maschio diciannovenne indiano, indossa una T-shirt e degli occhiali."
Ma loro non stavano includendo questi dettagli.
Mentre mi descrivevano alle loro radio
dicevano, "Maschio mediorientale con uno zaino.
Maschio mediorientale con uno zaino."
E questa descrizione finì sui loro rapporti.
Non mi sarei mai aspettato di essere descritto dal mio governo con termini come
"appostato",
"nefande",
"terrorista".
E la detenzione andò per le lunghe.
Mandarono cani addestrati a riconoscere gli esplosivi nella zona in cui mi trovavo
Chiamarono il governo federale per vedere se fossi su una lista-sospetti.
Un paio di detective mi fecero controlli incrociati perché,
anche se non avevo nulla da nascondere,
non acconsentivo all'ispezione dell'auto.
Potevo vedere che non erano contenti di me,
ma sentivo che non avrei potuto sapere cosa avrebbero fatto dopo.
A un certo punto, il poliziotto che mi aveva perquisito
esaminò la parete in cerca della telecamera di sicurezza
per vedere quanto di tutto questo stesse registrando.
E quando lo fece,
fu chiaro quanto fossi completamente alla loro mercè.
Credo che noi prendiamo confidenza, sin da piccoli,
con l'idea dei poliziotti e degli arresti e delle manette,
quindi è facile dimenticare quanto sia umiliante e coercitivo
imporre il controllo sul corpo di un'altra persona.
So che sembra che il punto della mia storia
sia il maltrattamento a causa della mia razza --
e sì, non credo che sarei stato trattenuto se fossi stato bianco.
Ma di fatto, quello a cui penso oggi è un'altra cosa.
Ciò a cui penso è a quanto peggio sarebbe potuta andare
se non fossi stato ricco.
Intendo che pensavano che avrei cercato di piazzare una bomba,
e hanno investigato sulla cosa per un'ora e mezza,
ma non mi hanno mai messo le manette
e non mi hanno mai messo in cella.
Credo che se fossi venuto da una delle comunità di colore povere di Washington e
avessero pensato che ero una minaccia alla loro vita
sarebbe potuta finire diversamente.
Infatti, nel nostro sistema, penso sia meglio essere una persona agiata
sospettata di far saltare una stazione di polizia
che essere una persona povera
sospettata di molto, molto meno.
Voglio darvi un esempio tratto dal mio attuale lavoro.
Sto lavorando in un'organizzazione per i diritti civili a Washington
chiamata "Uguaglianza giudiziaria secondo legge".
Fatemi iniziare facendovi una domanda.
Quanti di voi hanno mai preso una multa per divieto di sosta?
Alzate le mani.
Bene. Anch'io.
E quando l'ho dovuta pagare,
mi sentivo nervoso e infastidito,
ma l'ho pagata e sono andato avanti.
Immagino che anche la maggior parte di voi l'abbia pagata.
Ma cosa succede se non potete sostenere il costo della multa
e neanche la vostra famiglia ha i soldi, cosa succede allora?
Una delle cose che non ci si aspetta che accadano secondo legge
è essere arrestati e incarcerati
solo perché non si può pagare.
È illegale per la legge federale.
Ma è ciò che stanno facendo i governi locali del Paese
alle persone povere.
E tantissime delle nostre cause all'organizzazione
riguardano queste moderne prigioni per debitori.
Uno dei nostri casi è contro Ferguson, Missouri.
E so che quando dico Ferguson
molti penseranno alla polizia violenta.
Ma oggi vi voglio parlare di un altro aspetto
della relazione tra le loro forze di polizia e i cittadini.
Ferguson stava emettendo in media più di due mandati d'arresto
a persona, per anno,
la maggior parte per debiti verso le corti.
Quando penso a come mi sentirei se ogni volta che lasciassi casa
ci fosse una possibilità che un poliziotto controlli la mia targa,
veda un'ingiunzione per debito,
afferri il mio corpo come quelli a DC
e mi porti in una cella,
starei un po' male.
A Ferguson ho incontrato molti che hanno avuto questa esperienza
e ho sentito alcune delle loro storie.
Nella prigione di Ferguson,
in ogni piccola cella ci sono un letto a castello e un water,
ma ci mettono dentro anche quattro persone.
Quindi ci sarebbero due persone sul letto e due sul pavimento,
una la cui unica scelta è stare giusto accanto al bagno lercio
che mai veniva pulito.
Di fatto, l'intera cella non veniva mai pulita
così il pavimento e i muri erano rigati di sangue e muco.
Niente acqua da bere,
tranne quella da un rubinetto collegato al water.
L'acqua era sporca e così il sapore,
non c'era mai abbastanza cibo,
mai una doccia,
le donne con il ciclo non avevano prodotti igienici,
non c'era alcuna cura medica.
Ho chiesto a una donna delle cure mediche
e lei ha riso e ha detto, "Oh, no, no.
Le uniche cure che ricevi sono quelle sessuali delle guardie."
Quindi hanno portato lì i debitori e hanno detto loro,
"Non vi lasceremo andare via finché non pagherete il vostro debito."
E se avessi potuto chiamare un familiare
che fosse riuscito a recuperare i soldi,
probabilmente saresti uscito.
Se fosse stato denaro sufficiente.
Altrimenti saresti rimasto dentro per giorni o settimane
e ogni giorno le guardie sarebbero entrate nelle celle
e avrebbero contrattato con i debitori sul prezzo del rilascio.
Saresti rimasto fino a quando il carcere sarebbe stato troppo affollato
e volevano farci entrare qualcun altro.
E a quel punto avrebbero pensato,
"Ok, sembra che questo non potrà procurarsi il denaro,
è probabile che quest'altro lo farà."
Tu sei fuori, l'altro dentro, e la macchina continua ad andare.
Ho incontrato un uomo
che nove anni fa è stato arrestato perché chiedeva l'elemosina in un Walgreens.
Non poteva pagare le multe e le tasse per il suo caso.
In gioventù era sopravvissuto a un incendio in casa
solo perché si era buttato dal terzo piano per scappare.
La caduta gli aveva causato danni al cervello
e a molte parti del corpo, incluse le gambe.
Quindi non può lavorare
e si affida alla previdenza sociale per sopravvivere.
L'ho visto nel suo appartamento,
non aveva niente che fosse di valore, non c'era neanche cibo.
È cronicamente affamato.
Non aveva niente di valore lì eccetto un piccolo pezzo di cartone
in cui aveva scritto i nomi dei suoi bambini.
Lo amava ed era felice di mostrarmelo.
Ma non può pagare le multe e le tasse perché non ha niente da dare.
Negli ultimi nove anni è stato arrestato 13 volte,
ed è stato in carcere per un totale di 130 giorni per quel caso di elemosina.
Uno di quei periodi è durato per 45 giorni.
Provate solo a immaginare di passare il tempo da adesso fino a giugno
in quel posto che vi ho descritto pochi momenti fa.
MI ha raccontato di tutti i tentativi di suicidio che ha visto;
di quando un uomo è riuscito a impiccarsi
fuori dalla portata dei compagni
e tutto ciò che hanno potuto fare loro è stato urlare e urlare
per chiamare le guardie,
perché potessero arrivare e liberarlo.
E mi ha raccontato che le guardie hanno impiegato cinque minuti per reagire.
Quando sono arrivati l'uomo era privo di conoscenza
quindi hanno chiamato i paramedici che sono arrivati nella cella
e hanno detto, "Starà bene",
così lo hanno lasciato semplicemente a terra.
Ho sentito molte storie come questa e non dovevo sorprendermi
perché il suicidio è la maggior causa di morte nelle nostre prigioni,
ed è legato al mancato sostegno psicologico nelle carceri.
Ho incontrato una donna,
madre single di tre bambini, che guadagnava sette dollari l'ora.
Si affidava ai buoni spesa per sfamare sé e i suoi bambini.
Circa dieci anni fa,
le fecero un paio di multe e commise un reato minore per furto,
e non poteva pagare le multe e le tasse per quei casi.
Da allora, è stata incarcerata circa 10 volte per quei casi,
ma è affetta da schizofrenia e disturbi bipolari,
e ogni giorno ha bisogno di farmaci.
Non aveva accesso a quei farmaci nel carcere di Ferguson,
perché nessuno ha accesso ai propri farmaci.
Mi ha raccontato com'era passare due settimane in una gabbia,
tra allucinazioni e ombre e voci in testa,
implorando per le medicine che avrebbero fermato tutto,
ed essendo ignorata.
E neanche questo è anomalo:
il 30 per cento delle donne nelle nostre carceri locali
ha problemi mentali come i suoi,
ma solo una su sei riceve le cure adatte mentre si trova in carcere.
Quindi, ho sentito tutte queste storie su queste grottesche segrete
che Ferguson usa per i suoi debitori,
e quando è arrivato il momento di vederle
e di visitare il carcere di Ferguson,
non ero sicuro di cosa dovessi aspettarmi
ma non mi aspettavo questo.
È un'ordinaria struttura governativa.
Potrebbe essere un ufficio postale o una scuola.
Mi ha ricordato che questi schemi di estorsione illegali
non sono nascosti nell'ombra,
ma vengono perpetrati alla luce del sole dai nostri pubblici ufficiali.
È questione di politiche pubbliche.
Mi ha ricordato che l'incarcerazione per povertà in genere,
anche quando non riguarda le prigioni da debito
ha un ruolo visibile e centrale nel nostro sistema giuridico.
Ciò a cui penso è la politica delle cauzioni.
Nel nostro sistema, se sei libero o detenuto,
un processo pendente non si incentra su quanto tu sia pericoloso
o su quanto sia a rischio di fuga.
Si concentra su quanto puoi spendere per la tua cauzione.
E Bill Cosby, con una cauzione da un milione di dollari,
scrive immediatamente l'assegno e non passa un secondo in galera.
Ma Sandra Bland, morta in carcere,
era lì solo perché la sua famiglia non aveva 500 dollari.
Infatti, c'è mezzo milione di Sandra Blands nel paese,
500 000 persone che proprio ora sono in carcere,
solo perché non possono pagare la propria cauzione.
Ci è stato detto che le nostre carceri sono posti per criminali,
ma statisticamente non è così:
tre persone su cinque sono lì in via predibattimentale.
Non sono stati condannati per alcun crimine,
né dichiarati colpevoli per alcuna violazione.
Proprio qui a San Francisco,
l'85 per cento dei carcerati del carcere di San Francisco
è detenuto predibattimentali.
Questo vuol dire che San Francisco sta spendendo circa 80 milioni di dollari
ogni anno
per finanziare tale detenzione.
Per molti dei carcerati a causa del pagamento della cauzione
ci sono accuse così minime
che la quantità di tempo necessaria per l'attesa del processo
è più lunga della condanna che riceverebbero se condannati,
quindi è certo che uscirebbero prima
se si dichiarassero colpevoli.
Quindi adesso la scelta è:
dovrei stare qui in questo orribile posto,
lontano dalla famiglia e da chi conta su di me,
con la garanzia di perdere il lavoro,
e combattere le accuse?
O dovrei dichiararmi colpevole per qualunque cosa dica l'accusa e uscire?
Ora sono detenuti predibattimentali, non criminali.
Ma a patteggiamento avvenuto, li chiameremo criminali,
anche se non sarebbe mai capitato a un benestante
perché una persona agiata avrebbe semplicemente pagato.
A questo punto vi starete chiedendo,
"Cosa ci fa questo ragazzo nella sezione ispirazioni...
(Risate)
È estremamente deprimente. Voglio indietro i miei soldi."
(Risate)
Ma in realtà,
credo che parlare di carceri sia molto meno deprimente dell'alternativa,
perché credo che se non parliamo di questi problemi
e non cambiamo il modo in cui pensiamo al carcere,
tra decenni
avremo ancora le carceri piene di gente povera che non dovrebbe stare lì.
Questo per me è deprimente.
Ma per me è emozionante il pensiero che queste storie possano spingerci
a pensare alle carceri in termini differenti.
Non in sterili termini politici come "incarcerazione di massa"
o "condanna dei trasgressori non violenti",
ma in termini umani.
Quando mettiamo un essere umano in gabbia per giorni o settimane o mesi
o persino anni,
cosa facciamo al suo corpo e alla sua mente?
A quali condizioni vogliamo davvero farlo?
E iniziando con poche centinaia di noi in questa stanza,
potremmo diffondere una nuova riflessione sulle carceri,
e potremo disfarci di quella "confidenza" di cui vi parlavo prima.
Se vi lascerò qualcosa oggi, spero sia il pensiero
che se vogliamo che qualcosa cambi --
non solo le nostre politiche su cauzioni e multe e tasse --
dobbiamo anche essere sicuri che qualsiasi nuova politica
non punisca i poveri e li emargini in un nuovo modo.
Se vogliamo quel cambiamento,
bisogna che tutti noi cambiamo modo di pensare.
Grazie.
(Applausi)
2013年の夏のある日の午後に
ワシントンDC警察は ある危険そうに見えた男の
勾留、尋問、捜査をしました
公正さのために言うと 私はこんな服で 勾留されたのではありません
でも その時の写真も持っています
恐ろしい体験を予見して 冷静さを保とうとしているの図
（笑）
当時私は インターンとして
ワシントンDCの 公選弁護人サービスで働いていて
仕事のため 警察署を訪れていました
外に出て
車のところへ行こうとした時
２台のパトカーが停まって 私の行く手をふさぎ
１人の警察官が 後部から私に近づきました
警官は 私に 止まって リュックサックを下ろし
隣に停まったパトカーの車体に 両手を置くよう命じました
10人くらいの警察官が その時 私たちの近くに集まりました
全員がピストルを持ち
何人かは自動小銃を持っていました
リュックの中を 隈なく調べました
ボディチェックをしました
パトカーの上に手をついたまま 何枚も写真を撮りました
笑い声も上がりました
一連のことが起こっている間 —
パトカーに手をついて 自分の脚の震えを考えないようにしながら
どうすべきか 理性的に考えようとしていた時
私は 奇妙なことに気づきました
この写真に写った自分の姿を見て
自分の人相を描写するなら
こんな風になると思います
「19歳のインド系男性 派手な色のＴシャツ 眼鏡を着用」
でもこういった特徴は 一切含まれていませんでした
警察は 無線での私の人物描写で
こう言い続けました 「リュックを背負った中東系男性
リュックを背負った中東系男性」と
そしてこの表現は そのまま 警察署での報告書に転記されました
自国の警察に こんな描写をされるなんて 予想もしませんでした
「不審な」
「凶悪な」
「テロリスト」
勾留は長引いて次のようになりました
警察は 爆発物探知犬を使って 私が出入りした場所を捜査しました
私が要注意人物リストに載っていないか 連邦政府に電話照会しました
数人の刑事を呼んで 私をさらに追及しました
隠すことがないと言うのであれば なぜ
車の捜査に同意しないのか と詰問されました
警察が私の態度に満足ではないと 分かるものの
次に警察に何を要求されるか 皆目分かりませんでした
ある時点で 私の身体検査をした警官が
セキュリティカメラの位置を確認するため 警察署の建物の脇を隈なく調べて
捜査がどのくらい記録されているかを 確認しました
その時
自分が全く警察のなすがままだと 心底思い知りました
私はこう思います 私たちはみんな 若い頃から
警察官、逮捕、手錠に慣らされているので
他の人の身体の自由を奪うことが どれほど屈辱的で威圧的なことかを
忘れてしまいがちです
人種のせいで ひどい扱いを受けたことが 話の主旨だと
思われかねない言い方になりますが
確かに 私が白人だったら 勾留はなかっただろうと思います
でも 今日 私が言いたいのは 別のことです
私が裕福でなかったら
事態はずっと悪かったかもしれない ということです
つまり 警察は 爆弾を仕掛けようとしたと疑って
１時間半かけて その可能性を 捜査しました
でも手錠をかけられることはなく
拘置所に連行されることもありませんでした
私がもし ワシントンDCの 有色人種の低所得者地区に住んでいて
警官が私から生命の脅威を感じたら
結果は 違っていたと思います
実際 米国のシステムの中では
警察署爆破未遂の容疑をかけらる 裕福な人の方が
もっとずっと軽微な犯罪の容疑を かけられる貧乏人よりもましです
私の今の仕事から 一つの例をお見せしましょう
現在 私は ワシントンDCにある 公民権の団体で働いています
「Equal Justice Under Law （法の下の平等な正義）」です
まずみなさんにお聞きします
これまでに駐車違反の切符を 切られたことのある人は
手を挙げてください
はい 私も経験あります
違反金を払わねばならず
煩わしく 嫌な感じがしましたが
でも 違反金を払って片付けました
みなさんも大方 駐車違反の違反金を払ったことがあるでしょう
でも もしお金がなくて払えず
家族にもお金がなかったら どうなるでしょうか？
法のもとで起きてはならないことが １つあります
違反金を払えないというだけの理由で
逮捕 収監されてはならないのです
これは 連邦法に反します
でも これは全国で地方自治体が 貧乏な人々に対して
行っていることです
そして「Equal Justice Under Law」の 扱う訴訟の多くが
こんな現代版の「債務者監獄」についての 訴えです
その１つが ミズーリ州ファーガソン市を 相手取ったものです
ファーガソンと言うと
警官による暴行事件を 思い出す人が多いでしょう
でも 今日は違う側面について 話したいと思います
警察と市民との関係という側面です
ファーガソンは 毎年１人あたり 平均２通の逮捕令状を発行していました
大半が 法的負債の不払いに対するものでした
外出の度に 次のようなことが起こる 可能性があったら どんな感じでしょう
警官にナンバープレートを照会されて
未払いの債務が見つかったら
DCで起こったように 身体を拘束されて
留置場に連行されるかもしれないのです
吐き気を催します
ファーガソンでは このような経験のある人にたくさん会って
そのうちの何人かに話を聞きました
ファーガソンの拘置所では
各監房に 簡易ベッドと便器が１つずつありますが
そこに４人が詰め込まれます
２人が簡易ベッドで そして残りの２人が床で寝させられ
床に寝るうちの１人は 掃除されたこともない不潔な便器の
真横しかないのでした
実際 監房全体が 掃除されることはなかったため
床にも壁にも 血液と粘液が 付着していたそうです
飲み水はなく
あるのは トイレに付属した 蛇口からの水だけでした
その水は見た目も味も不潔で
食べ物も不十分で
シャワーどころか
生理中の女性への 衛生用品の支給もなく
診療の機会は 全くなかったそうです
私が一人の女性に 医療行為の提供について聞くと
その女性は 笑って言いました 「とんでもない
イヤラシイ目つきの看守が 目配りしているだけ」
未払い金があると ここに連行されてこう告げられます
「負債を支払うまで帰らせない」
もし 家族の誰かに電話することができて
その誰かが なんとかして お金を工面できれば
出してもらえるかもしれません
必要額であれば 釈放してもらえるでしょう
でも 必要額に達しなければ 何日も何週間もそこに居ることになります
そして毎日 看守たちが 監房までやってきて
債務不履行者に その日の 保釈金についてとやかく言うのです
勾留期間が延びて そのうちに 監房が満杯になり
新たな入居者を入れる必要が出てきます
するとこう考えるのでしょう
「どうも この人物には 金を工面できそうにない
この新入りなら工面出来そうだ」と
誰かが出所し 別の人が入所し システムは動き続けます
私が会った男性は
９年前に ドラッグストア内で 物乞いをした罪で逮捕されました
その男性は 罰金と訴訟費用を 払うお金がありませんでした
幼い時に住宅の火事に遭い
３階の窓から飛び降りて かろうじて助かったのです
でもその衝撃で 脳や 片脚を含む 身体のあちこちに
損傷を負いました
働くことができず
社会保障の給付金を頼りに なんとかしのいでいました
彼のアパートの部屋を訪ねると
金目のものはおろか 冷蔵庫に食べ物すらありませんでした
いつも空腹なのです
アパートには金目のものが一切なく ただ一片の厚紙が宝物でした
彼の子供たちの名前を 自分で書いた紙です
彼はこれを大切にしていて 嬉しそうに見せてくれました
でも彼には売るものもなく 罰金や訴訟費用が払えません
過去９年間に 彼は物乞いをしたことで
13回 逮捕され 延べ130日間 拘留されました
このうちの一回は 45日続きました
先ほどお伝えしたような場所に 今から６月くらいまで
過ごさないといけない状況を 想像してください
彼は ファーガソンの監房で見た 自殺未遂について全て話してくれました
ある男性が他の収容者の目を逃れて
どうにか首つりを試みました
他の収容者にできたのは 何度も何度も叫んで
ロープを切って 男性を下ろしてもらえるよう
看守を呼ぶことだけでした
彼の言葉によれば 看守が来るまでに５分以上かかり
首をつった男は 意識を失っていました
そこで 救急隊が呼ばれて 監房へ行きましたが
「問題ない」と言って
男を床に寝かせたまま 立ち去りました
こんな話は 何度も聞いたことがあり 驚くべき話でもなかったはずです
なぜなら 自殺は 地域の拘置所での 死亡原因の断トツ一位だからです
これは 拘置所に精神科治療が ないことに関連します
私が会ったある女性は ３人の子を持つ シングルマザーで時給７ドルで働いていました
生活保護の食料配給券を頼りに 自分と子供を養っていました
10年ほど前に
この女性は 何回か交通違反切符を切られ 一度 軽い窃盗罪に問われましたが
お金がなく 罰金や手数料を 払うことができませんでした
それ以来 彼女は このようなケースで 10回ほど拘留されましたが
統合失調症と両極性障害があるので
毎日の投薬が欠かせません
でも ファーガソンの拘置所には 常用の薬が持ち込めないため
薬が飲めません
２週間の収監中の経験を 彼女は話してくれました
幻覚症状で人や物の影を見たり 幻聴を聞きながら
症状をすっかり止めるための 薬が欲しいと懇願しても
無視されるだけの２週間です
これは 珍しいことではないのです
地域の拘置所に入所する女性の30％が 深刻な精神疾患を持っています
彼女もその一人です
でも 収監中に 何らかの精神科治療を 受けられるのは６人に１人です
私は グロテスクな 地下牢の話を色々聞きました
行政に負債がある人が 囚われる場所です
そして 実際に視察する機会があって
ファーガソン刑務所を訪れる際
何があるか見当もつかないとはいえ
これは予想していませんでした
そこは 普通の 市の庁舎です
郵便局や学校のような建物です
これでわかりました この非合法で計画的な強要行為は
隠れて行われているのではなく
公務員によって 公然と行われているのです
これは公共政策の問題です
ここから思い起こされるのは 概して 貧困者の収監は
「債務者監獄」という背景を抜きにしても
司法制度において 非常に目立つ 中心的な役割を持つという事です
保釈の指針について 考えてみましょう
米国では 係争中に 勾留されるか保釈されるかは
被告人の危険度や 海外逃亡の危険性の問題ではなく
被告人に保釈金が 払えるかどうかの問題なのです
ビル・コスビーは 100万ドルの保釈金を課せられましたが
即座に小切手を書いたので 一秒たりとも拘束されませんでした
獄中死した サンドラ・ブランドは
家族に500ドルが工面できなかった というだけの理由で収監されました
サンドラ・ブランドのような人が 実際 国内に50万人ほどいます
50万人が 今現在 収監されています
理由は保釈金が払えないというだけです
私たちは 刑務所は犯罪者を 収容する所だと教わりましたが
統計的には そうではありません
現在収監中の５人のうち３人が 予備審問段階で
いかなる有罪判決も 言い渡されていません
罪を認めた訳でもありません
ここ サンフランシスコでまさに —
サンフランシスコの刑務所の 収容者の85％が
予備審問のために勾留されているのです
つまり サンフランシスコは ８千万ドルほどの予算を使って
毎年
裁判待ちの人を拘束をしている訳です
保釈金を払えないというだけの理由で 刑務所に入れられている人の多くが
あまりにも軽い犯罪の容疑なので
裁判を待つ時間の方が
有罪判決を受けた場合に 言い渡される刑期よりも長く
単に罪を認めてしまった方が 間違いなく
早く外に出られるのです
したがって 選択肢は
このようなひどい場所に留まって
家族や扶養者と引き離されて
ほぼ間違いなく 職を失うリスクを冒して
無罪を勝ち取るために戦うか？
検察側の求めるままに罪を認めて 釈放されるべきか？
この時点では まだ裁判前の 勾留であり犯罪者ではありません
でも 一旦 司法取引をすれば 犯罪者と呼ばれます
裕福なら 決してこのような状況下に 置かれることはありません
裕福なら 保釈金を払って外に出るだけです
みなさん 不思議に思っているかもしれません
「インスピレーション」のパートで 何の話なのかと
（笑）
「ひどく気が滅入る話だ お金を返して欲しい」
（笑）
でも 実際には
身柄の拘束の話をしないよりもした方が 気の滅入らないことだと気づきました
なぜなら 思うに 私たちが この問題を議論せず
身柄の拘束への考え方を 全般的に変えていかなければ
私たちの人生が終わる頃にも
大した罪を犯していない貧乏な人で 刑務所が溢れかえるからです
そうなれば 本当に気が滅入ります
でも 私がワクワクするのは このような話で私たちが行動し
身柄の拘束を違う言葉で 考えるようになると思うからです
「大量投獄」や 「非暴力的な軽犯罪者への量刑」と言った
無味乾燥な政策用語ではなく
人間味のある言葉でです
人間を何日も、何週間も、何ヶ月も
何年も檻に閉じ込めるなんて
その人の心と体に 一体何をしようとしているのか？
私たちは 何が面白くて そんなことをするのでしょうか？
ですから ここにいる私たち 数百人から始めたら
違う見方で 身柄の拘束について 考えることができます
そして 先ほどの「普通だという思い込み」を 打ち消すことができるでしょう
最後に 今日みなさんに申し上げたいのは このアイデアです
何かを根本的に変えたいと願うなら
保釈金や罰金や訴訟費用に関する 政策を変えるだけではなく
新たな政策がどんなものであれ それが新しいやり方で
貧乏な人や 周縁に追いやられた人たちを 罰しないようにすることです
このような形の変革を望むなら
考え方の変革にこそ 一人ひとりが取り組むべきです
ありがとうございました
（拍手）
2013년 여름 어느 날
워싱턴 DC 경찰은 한 남자를 붙잡아 조사하고 수색합니다.
남자를 수상하고 위험한 인물로 본 것이지요.
제가 구금되던 날의 차림새가 이렇지는 않았지만
그날의 옷차림을 한 사진도 있습니다.
무섭게 생긴거 알아요. 웃고 있지만요.
(웃음)
그때, 저는
워싱턴 국선변호서비스에서 인턴으로 일하고 있었고
업무 상 경찰서에 들렀었습니다.
저는 나가는 길이었고
제 차에 타려는데
경찰차 두 대가 앞을 가로막고 서더니
경찰관 한 명이 제 뒤에서 다가왔습니다.
그리고 저에게 동작을 멈추고, 배낭을 내려놓고
옆에 있는 경찰차 위에 손을 올려놓으라고 했습니다.
열 명 남짓한 경찰관이 주변을 에워쌌습니다.
모두 권총을 들고 있었고
몇몇은 공격용 소총을 들고있었습니다.
경찰은 저의 배낭을 샅샅이 뒤졌습니다.
제 몸을 수색했고
경찰차에 엎드린 저를 사진찍었고
자기들끼리 웃었습니다.
그리고 이 모든 일이 일어나는 동안
후들거리는 다리를 진정시키며 경찰차로 이송되는 동안
어떻게 해야 할까 하는 생각에 집중하려고 노력했습니다.
갑자기 닥친 이 일에 대해 말이지요.
제가 이 사진을 보며
만약 제 자신을 묘사해야한다면
저는 아마 이렇게 말했을 겁니다.
"19세, 인도 남성, 밝은 색 티셔츠, 안경 착용."
하지만 그들은 이 중 어떤 표현도 쓰지 않았습니다.
경찰 무전기에서는 저를 묘사하는데
"중동 남성, 배낭 소지" "중동 남성, 배낭 소지"
이라는 얘기만 반복했습니다.
그리고 이 표현은 경찰 보고서에도 계속 사용됐습니다.
저는 조국으로부터 이런 표현으로 묘사되리라고 생각해본 적이 없습니다.
"잠복 중인"
"사악한"
"테러범"
그리고 그 억류 사건은 이렇게 이어집니다.
경찰들이 폭발물을 탐지견을 보내 제가 있던 곳을 수색하게 했습니다.
연방 정부에 연락해 제가 감시 명부에 있는지 확인했습니다.
몇 명의 수사관을 보내
숨길 것이 아무 것도 없다면
차 수색에 왜 동의하지 않았느냐며 따져물었습니다.
저는 그들이 저를 달가워하지 않고있고
그들이 이 다음에 무엇을 할지 알길이 없었습니다.
갑자기 제 몸을 수색하던 경찰관이
경찰서 한쪽 편을 둘러봤습니다. 감시 카메라가 어디 있는지
이 장면들이 얼마나 녹화되고 있는지 확인하려는 것이었지요.
그리고 경찰관이 이런 행동을 했을 때
그들이 얼마나 저를 봐주고 있는지 비로소 느끼게 됐습니다.
우리는 어릴 때부터
경찰관, 체포, 수갑이라는 개념을 받아들이게 됩니다.
그래서 이런 것들이 타인의 신체를 장악하는데
얼마나 모욕적이고 강압적인 지를 종종 잊어버립니다.
제 이야기의 핵심이 출신 인종 때문에 받은
부당한 처우에 관한것인 것처럼 들릴 것을 압니다.
맞습니다. 저는 백인이었다면 구금되지 않았을 것입니다.
하지만 사실, 오늘 제가 하고 싶은 이야기는 따로 있습니다.
그것은 바로 만약 제가 유복하지 않았다면
상황이 얼마나 더 안좋아졌을까 입니다.
제 말은, 경찰은 제가 폭발물을 설치를 하려 했다고 여겼고
한시간 반동안 그런 경우에 대해 조사했지만
저는 수갑을 차지도
감옥에 머무르지도 않았습니다.
제가 만약 워싱턴DC의 가난한 유색인종 동네 출신이었다면
그들은 제가 경찰의 생명을 위협할 것이라 생각했을 것이고
아마도 이 일은 다르게 진행됐을 것입니다.
실제로, 이 사회에서는 경찰서를 폭파시키려고 한다는
의심을 받는 부자가 되는 것이 나은 것 같습니다.
이것보다 훨씬 작은 말썽을 일으키려는
가난한 사람이 되는 것 보다 말입니다.
일을 하면서 알게 된 예를 하나 들려드리겠습니다.
현재 저는 DC의 한 인권단체에서 일하고 있습니다.
"법 안의 공정"이라고 불리는 단체입니다.
한 가지 질문으로 시작하겠습니다.
주차 위반 딱지를 끊으본 적 있으신 분 얼마나 계신가요?
손 들어 보세요.
네, 저도 있습니다.
범칙금을 납부해야 할 때
짜증도 나고, 기분이 좋지 않습니다.
하지만 그저 돈을 내 해결하고 넘어갑니다.
여러분들도 마찬가지로 대부분 납부하셨을 것이라 생각합니다.
하지만 만약 그 범칙금을 낼 돈이 없다면 어떨까요?
그리고 가족도 도와줄 수 없다면, 어떤 일이 벌어지까요?
현행법 하에
국민이 범칙금을 낼 여유가 없다는 이유만으로
체포되거나 구속돼서는 안됩니다.
그것은 연방법으로 금지돼있습니다.
하지만 이는 많은 지방정부가 가난한 사람들에게
행하고 있는 일입니다.
제가 속한 단체의 수많은 소송이
이런 채무자 수감소를 상대로 하고 있습니다.
그 중 하나는 미주리주 퍼거슨을 대상으로 하고 있습니다.
그리고 제가 퍼거슨을 이야기하면
많은 사람들이 폭력경찰을 떠올릴 것입니다.
하지만 저는 오늘 그곳 경찰과 시민들 사이의
다른 측면에 대해 애기하고 싶습니다.
퍼거슨은 평균적으로 1인당, 1년 기준
2건이 넘는 체포영장을 발부합니다.
대부분 미지급 채무에 관한 것입니다.
집을 나설 때마다
경찰이 내 차 번호판을 보고,
미지급 채무에 관한 영장을 확인한 뒤
그들이 워싱턴에서 내게 했던대로 날 붙잡아
감옥으로 끌고가는 상상을 해보면
너무나도 끔찍합니다.
저는 이런 경험을 한 퍼거슨 사람들을 만나본 적 있습니다.
그리고 그들의 이야기를 들어보았습니다.
퍼거슨 수감소에는
작은 방마다 2층 침대와 변기가 각 1개씩 있습니다.
각 방에는 4명이 들어갑니다.
그래서 두 명은 침대에서, 다른 두 명은 바닥에서 생활해야하는데
심지어 그 중 한 명은 변기 옆 말고는 누울 자리도 없습니다.
청소도 안된 곳이지요.
사실상 감방은 어느 곳이든 매우 지저분합니다.
바닥과 벽에는 핏자국과 분비물이 묻어있지요.
화장실과 연결된
수도꼭지에서 나오는 물 말고는 마실 물도 없습니다.
물은 보이는 대로 더러운 맛이 납니다.
음식도 충분치 않고
제대로 씻지도 못합니다.
여성들은 위생용품도 없이 월경을 해야하고
의료 지원 따위도 없죠.
한 여성 수감자에게 의료 지원에 대해 묻자
웃음을 터뜨리며 "아뇨, 절대요."라며
"교도관들로부터 받는 유일한 관심은 성적인 것 뿐"이라고 했습니다.
그들은 채무자들을 여기로 데려와 말하곤 했습니다.
"당신이 빚을 갚을 때까지 우리는 당신을 내보내주지 않을 겁니다."
그리고 만약, 돈을 갚아줄 수 있는 가족이 있다면
그 가족에게 전화를 건다면
나갈 수 있다고 말했습니다.
가족이 충분한 돈을 가져오면 나갈 수 있습니다.
하지만 그렇지 않다면, 며칠 혹은 몇 주를 그곳에 있어야합니다.
그리고 매일 교도관들이 내려와
석방될 수 있는 그날의 금액을 흥정합니다.
당신은 감옥이 꽉 찰 때까지 머무르게 됩니다.
그러면 그들은 새로운 사람을 받고 싶어합니다.
그 시점이 되면 그들은 이렇게 생각합니다.
"그래, 이 사람은 돈을 마련하지 못하겠군.
새 사람을 받는 것이 낫겠어."
당신은 나가고, 새 사람이 들어옵니다. 이런 운영 체계입니다.
저는 한 남자를 만났습니다.
그는 9년 전 월그린에서 구걸을 한 혐의로 체포됐는데
벌금과 판정 비용을 낼 돈이 없었습니다.
그는 어려서 집에 불이 났을 때
3층 창문에서 뛰어내려 살아남을 수 있었습니다.
하지만 그 때의 충격으로 뇌에 손상이 생겼고
다리를 포함한 신체에 부상을 입었습니다.
그래서 일을 할 수 없었고
사회복지수당에 의지해 살 수 밖에 없었습니다.
제가 그를 그의 아파트에서 만났는데
그곳엔 아무 것도 없었습니다. 냉장고에 음식도요.
그는 만성적 배고픔을 겪습니다.
그의 아파트에는 정말 아무것도 없습니다. 조그만 판지 한장만 있을 뿐입니다.
그 판지에는 그의 아이들의 이름이 적혀있습니다.
그는 이 판지를 매우 아낍니다. 제게 보여주며 행복해했습니다.
하지만 가진 것이 없었기에 벌금과 비용을 치를 수 없었습니다.
지난 9년 동안, 그는 13번 체포됐고
구걸을 했다는 이유로 130일 동안 감옥에 갇혀있었습니다.
그중 한 케이스는 45일간이나 지속됐습니다.
상상해보십시오. 당장 지금부터 6월까지
몇달 전 제가 설명했던 그 장소에서 지내야한다고 말입니다.
그는 퍼거슨 교도소에서 목격했던 자살 시도에 대해서도 말해주었습니다.
한 남자는 다른 수감자의 손이 미치지 못하는 곳을 찾아
목을 매달았고
그를 본 사람들이 할 수 있던건 간수가 들을 수 있도록
소리를 지르고 또 질러
간수가 출동해 줄을 잘라내게 하는 것 뿐이었습니다.
그런데 간수들이 그들의 외침에 응답하는 데는 5분이나 걸렸고
그들이 왔을 때 남자는 이미 의식을 잃은 상태였습니다.
그래서 그들은 구급대원을 불렀고 구급대원들이 왔습니다.
대원들은 "괞찮을 겁니다." 라고 말했고
그래서 남자를 바닥에 그대로 두었습니다.
저는 이런 이야기를 많이 들어보았고 들어도 별로 놀라지도 않았습니다.
자살은 단연 교도소 내 사망의 주원인이기 때문입니다.
이는 교도소 내 정신건강관리의 부재와 관련돼 있습니다.
저는 세 아이의 엄마이자 한 시간에 7달러를 버는 여성을 만났습니다.
그녀는 자신과 아이의 끼니를 식량배급표에 의존합니다.
10여년쯤 전에
그녀는 몇 번 교통 위반 딱지와 사소한 절도로 벌금형을 받았습니다.
그리고 그 여성은 벌금을 내지 못했습니다.
그때부터, 그녀는 이 범죄들로 인해 10번 수감되었는데
그녀는 정신분열증과 조울증을 앓고 있고
매일 약물 투약이 필요합니다.
퍼거슨 교도소에서는 누구도 그런 약물을 이용할 수 없었기 때문에
약물을 투약하지 못했습니다.
그녀는 새장에서 2주를 보내는 일이 어땠는지 말해주었습니다.
사람과 그림자 환각을 느끼고 환청을 들으며
환각과 환청을 멈춰줄 약을 구걸했지만
요청은 결국 묵살됐습니다.
이는 특이한 경우가 아닙니다.
그녀와 마찬가지로 30%의 여성 수감자에게는
심각한 정신질환이 있지만
단지 6%에 해당하는 사람들만이 수감중에 관련 치료를 받습니다.
채무자를 위해 존재한다는 섬뜩한 지하감옥.
퍼거슨 교도소에 대해 이 모든 이야기를 들었습니다.
그리고 그곳을 실제로 목격할 기회가 생겼을 때
저는 직접 방문을 했습니다.
저는 제가 무엇을 보리라 예상했는지 잘 모르겠지만
제가 본 모습은 아니었던 것 같습니다.
그곳은 일반적인 공공 건물이었습니다.
우체국이나 학교가 될 수도 있을 곳이었지요.
이런 모습은 한 가지 사실을 상기시켰습니다.
이런 불법 행위가 후미진 곳에서 발생하는 것이 아니라
공무원들에 의해 공개된 장소에서 발생한다는 점입니다.
이는 공공 정책의 문제입니다.
일반적으로 빈곤으로 인한 수감에는
채무자 교도소의 맥락이 꼭 아니더라도
우리 사법제도에서 가시적이고 중요한 역할이 있습니다.
제가 생각하고 있는 것은 보석 제도입니다.
현 시스템에서 여러분을 구류할지 방면할지의 기준은
판결을 기다리는 동안 여러분이 얼마나 위험한 존재인지나
도주의 위험이 있는지가 아닙니다.
그것은 여러분이 보석금을 낼 수 있느냐의 여부입니다.
그래서 백만 달러의 보석금을 요구받은 빌 코스비는
즉시 수표를 써 지불했고 감옥에서 일초도 머무르지 않았습니다.
하지만 감옥에서 숨진 산드라 블랜드는
그녀의 가족이 단지 500달러를 내지 못해 수감되었습니다.
실제로, 전국적으로 산드라 블랜드와 같은 처지의 사람들이 50만 입니다.
현재 수감 중인 50만 명의 사람들은
단지 보석금을 내지 못해 갇혀있습니다.
우리는 감옥을 범죄자들을 위한 장소로 알고있지만
통계적으로보면 그렇지 않습니다.
수감자 5명 중 3명은 사전 심리도 전에 갇혀있습니다.
어떤 종류의 유죄판결도 받은 적이 없습니다.
그 어떤 범죄도 시인한 적 없습니다.
바로 이 곳, 샌프란시스코
이곳 샌프란시스코 교도소 수감자의 85%가
법정 심리 전 억류자입니다.
이는 샌프란시스코에서 8,000만 달러 가량이
매년
미결수용자에게 쓰인다는 것입니다.
보석금을 내지 못해 수감된 사람들 중 대다수는
매우 가벼운 혐의를 받고 있어서
판결을 기다리는 시간이
유죄 판결이 확정되면 받는 처벌보다 깁니다.
이는 죄를 시인하면 더 빨리 나가게 된다는 것을 의미합니다.
그래서 선택지는 2가지 입니다.
이 끔찍한 곳에서 계속 지내며
가족과 친지들과 떨어지고
직장을 잃고
기소에 불복하느냐
아니면 검사가 원하는데로 잘못을 시인하고 석방 되는 것 입니다.
지금 상태는 범죄자가 아니라 미결수용자입니다.
하지만 잘못을 시인하는 순간 그들은 범죄자라고 불립니다.
부자는 이런 상황에 절대 처하지 않죠,
보석금을 내고 풀려났을 테니까요.
지금 여러분은 생각하실 겁니다.
"이 사람이 지금 영감을 받았구나.."
(웃음)
"굉장히 절망적입니다. 제 돈 돌려주세요."
(웃음)
하지만 실제로
저는 수감에 대해서 얘기하는게 낫다고 생각합니다.
저는 우리가 이런 일들을 말하지 않고
집단적으로 수감에 대한 생각을 바꾸지 않으면
우리 생의 마지막에
억울하고 가난한 사람들이 감옥에 남아있을 것입니다.
그 사실이 저를 우울하게 합니다.
하지만 이런 이야기들이 우리를 바꿀 수 있고
수감을 다르게 생각할 수 있다는 것이 중요합니다.
"집단 감금"
"비폭력 범죄자 형 선고"와 같이 형식적인 말이 아닌
사람들에게 와 닿는 말로요.
우리가 사람을 감옥에 며칠 몇 달
아니면 몇 년 동안 지내게 할 때
그 사람의 정신과 몸에 무슨 짓을 하고 있는 걸까요?
우리는 무슨 상태 아래 이 상황을 용인하는 걸까요?
이곳에 계신 분들부터
수감을 다른 시각에서 바라본다면
제가 말한 "정상화"된 상황을 멈출 수 있습니다.
제가 오늘 여러분께 남기고 싶은 것은
우리가 근본적인 변화를 원한다면
단순히 벌금과 정책을 변화하는 것이 아니라
새로운 정책들이
또 다시 가난하고 소외된 이들을 부당하게 처벌하는 것을 막는 것입니다.
우리가 진정으로 그런 변화를 원한다면
생각의 변화는 우리 모두에게 필요합니다
감사합니다.
(박수)
२०१३ उन्हाळातल्या एका दुपारी, वॉशिंगटन डीसीमध्ये
पोलिसांनी एका मनुष्याला पकडले त्याची कसून चौकशी केली
त्यांना त्याच्यावर संशय आला व त्यापासून धोका आहे असे वाटले.
खरे तर त्या दिवशी मला असे अडकणे अपेक्षित नव्हते
पण मला ते चित्र स्पष्ट दिसते
हे सर्व भीतीदायक आहे. शांत राहण्याचा प्रयत्न कर
(हशा)
ह्या वेळी मी पदवीपूर्व नोकरी करत होतो
वॉशिंगटन डीसीमध्ये सार्वजनिक सुरक्षा विभागात
कामासाठी मी पोलीस चौकीला भेट देत असे
मी माझ्या मार्गावर होतो
आणि कारपर्यंत पोहोचेपूर्वीच
दोन पोलीस गाडयांनी माझा रस्ता अडवला
आणि एका अधिकाऱ्याने मला मागून घेरले
त्याने मला थांबवले, बॅग काढायला सांगितली
माझे हात पुढे असलेल्या पोलीस कारवर दाबले
साधारण डझनभर पोलिसांनी मला गराडा घातला
सगळ्यांजवळ बंदुका होत्या
तर काहींजवळ घातक रायफली
त्यांनी बॅगेवर बंदूक रोखली
आणि मला पाडलं
माझी छायाचित्रे काढली
आणि ते हसले
आणि हे सगळे घडत असताना
शरीर पोलिसी गाडीवर रेललेले असताना मी पायाच्या थरथरीकडे कानाडोळा करत होतो
काय करावे असा विचार करत होतो
तेव्हा अचानक जाणवले
जेव्हा मी फोटोतल्या मला बघितले
तेव्हा स्वतःबद्दल सांगायचे तर
मी असे काही सांगितले असते
"उठावदार टी-शर्ट व चष्मा घातलेला १९ वर्षीय भारतीय पुरुष"
पण त्यांनी ह्यातलं काहीच लिहिले नव्हतं
पोलीस रेडीओवर ते वर्णन सांगत
"पाठीवर बॅग घेतलेला मध्य आशियाई मनुष्य"
आणि हेच वर्णन पोलीस रिपोर्टमध्ये घातले गेले
माझ्या स्वतःच्या सरकारकडून माझे असे वर्णन अपेक्षित नव्हते
"भ्याड"
"नीच"
"दहशतवादी"
अशी गरळ ओकणे त्यांनी चालूच ठेवले
माझ्या रहिवासाच्या सर्व जागी त्यांनी श्वानपथके पाठवली
माझे नाव कुठल्या वॉचलिस्ट मध्ये आहे का ह्याचीही सरकारी चौकशी केली.
माझी उलट तपासणी करण्यासाठी त्यानी गुप्तहेरही धाडले कारण
माझ्यापाशी लपवायला काही नाही हे सांगूनही
मी माझ्या कारची तपासणी का करू देत नाही असे त्यांना वाटले
आणि मला दिसत होते कि ते समाधानी नाहीत
पण त्यांची पुढची चाल मला उमगत नव्हती
एका क्षणी तर , ज्या अधिकाऱ्याने मला पाडले होते
त्याने पोलीस सुरक्षा कॅमेरा कोठे आहे हे बघितले
जेणेकरून काय रेकोर्ड होते आहे हे कळेल.
आणि जेव्हा त्याने असे केले
तेव्हा मला जाणवले की आपण त्यांच्या ताब्यात आहोत
मला वाटते लहानपणापासून आपली धारणा असते आणि
पोलीस, अटका, बेड्या ह्याबद्दलच्या आपल्या कल्पना इतक्या सरळ असतात
म्हणून हे लक्षात येत नाही की
एखाद्या व्यक्तीच्या शरीराचा ताबा घेणं किती क्लेशदायक आहे!
असे वाटतेय ना तुम्हाला कि मला म्हणायचंय
जातीमुळे मला घृणास्पद वागणूक दिली गेली
आणि हो, जर मी गोरा असतो तर मला ताब्यात घेतले नसते.
पण खरे तर माझ्या मनात वेगळेच काही आहे
मला वाटते कि परिस्थिती आणखी वाईट असती
जर मी श्रीमंत नसतो तर
मला म्हणायचंय, कि मी स्फोटके पेरली असावीत
असे वाटून त्यांनी माझी जरी दीड तास चौकशी केली,
तरीही ना तर मला बेड्या घातल्या,
नाही मला तुरुंगात नेले
मला वाटते जर मी वॉशिंगटन डीसीच्या खालच्या वर्णाच्या जमातीतील असतो
आणि त्यांना वाटले असते कि माझ्यामुळे अधिकाऱ्यांच्या आयुष्याला धोका आहे
तर गोष्टी वेगळ्या प्रकारे घडल्या असत्या
प्रत्यक्षात आपल्या समाजव्यवस्थेत असे दृढ धरले जाते कि
पोलीस स्टेशन उडवण्याचा प्रयत्न करणारा श्रीमंत
हा त्या गरीबापेक्षा बरा
जो अगदी किरकोळ संशयाने पकडला जातो
माझ्या सध्याच्या कामातले एक उदाहरण देतो
सध्या मी “समान हक्क कायदा” ह्या विभागात
“नागरी अधिकार व्यवस्थेत” वाशिंगटन डीसी मध्ये कार्यरत आहे.
मला तुम्हा सर्वाना एक प्रश्न विचारायचा आहे
तुमच्यापैकी कितींनी पार्किंग तिकीट फाडलंय?
हात वर करा
हं. मीही फाडलंय!
आणि जेव्हा मला दंड भरावा लागला
तेव्हा वाईट वाटले
पण मी भरले
मला वाटतं तुमच्यापैकी बहुतेकांनी असाच केले असावे
पण काय झाले असते जर तुमच्याजवळ तिकिटासाठी पैसे नसते?
आणि तुमच्या कुटुंबाकडेही पैसे नसते ! तर काय झाले असते ?
बरं, कायद्यांतर्गत एक गोष्ट घडू शकत नाही
आणि ती म्हणजे, तुम्ही अटक व कारावासाला पात्र नसता
जेव्हा तुमच्याकडे पैसे देण्याची ऐपत नसते
हे बेकायदेशीर आहे.
पण देशांतर्गत असलेले स्थानिक सरकार
गरीबांप्रती हेच करत आहेत
आणि समान न्याय कायद्यांतर्गत असे कित्येक खटले
ह्या आधुनिक काळातील तुरुंगाना लक्ष्य करत आहेत.
आमचा एक खटला मिसुरी राज्यातील फर्ग्युसन शहराच्या विरोधात आहे
मला माहित आहे फर्ग्युसन म्हंटले कि
तुमच्यापैकी बऱ्याच लोकांच्या डोक्यात येईल "पोलिसी हिंसा व अत्याचार!"
पण आज मला आगळा वेगळा पैलू सांगायचाय
पोलीस आणि नागरिक ह्यांच्यातल्या एका वेगळ्या नात्याबद्दल बोलायचे आहे.
फर्ग्युसनमध्ये सरासरी २ अटकेची फर्माने निघत.
प्रत्येक माणसाविरोधात , प्रत्येक वर्षी
जास्त करून कर्ज फेडू न शकल्यामुळे !
मी विचार करतो कि दररोज घरातून बाहेर पडल्यापडल्या
कोणीतरी आपल्याला पकडेल, आपली कर्जे पडताळेल
किंवा ऋण न फेडल्यामुळे अटकेचा वाॅरंट जारी करेल
जसे मला डीसीत पकडले , तसं पकडतील
आणि तुरुंगात नेतील
जरा वाईट वाटतं
हा अनुभव घेतलेल्या अनेकांना मी फर्ग्युसनमध्ये भेटलो
आणि त्यांच्या कथाही ऐकल्या
फर्ग्युसन जेलमध्ये
प्रत्येक छोट्या कोठडीत बंकबेड आणि शौचालय आहे
तरीही प्रत्येक कोठडीत ४ जणांना कोंबतात
ज्यामुळे बेडवर २ व जमिनीवर २ जण
ज्यापैकी एकाला बळेच अस्वच्छ शौचालयालगत झोपावे लागते
जे कधीही स्वच्छ केले नसावे
खरे तर आख्खा तुरुंग कधीही स्वच्छ केला नसावा
त्यामुळे सर्व जमिनी व भिंती रक्त अन शेंबडाने माखलेल्या आहेत
पिण्यास पाणी नाही
शौचालयालगताच्या एका नळाला तेवढे येते
पाणी अस्वच्छ तर दिसतेच पण मचूळ लागते
तिथे पुरेसे अन्न कधीच नव्हते
कधी अंघोळीला पाणी नव्हते
रजस्वला स्त्रियांच्या अनारोग्याची सीमा नसे
व काळजी तर दूरच
जेव्हा मी एका स्त्रीला आरोग्यदक्षतेबद्दल विचारले
तेव्हा हसून ती म्हणाली “ओह नो नो ..
इथे गार्डस लक्ष देतात केवळ लैंगिक भुकेसाठी"
कर्ज चुकव्याना ते इथे आणत व म्हणत
“जोवर तुम्ही कर्जाची फेड करणार नाही तोवर तुमची सुटका नाही"
"आणि जर तुम्ही तुमच्या कुटुंबातल्या कोणाला बोलवू शकला असता"
"जो तुमच्यासाठी पैसे आणू शकेल"
"तर कदाचित तुम्ही सुटू शकला असता!"
"तेही जर पुरेसे पैसे आणले असते तर"
"पण जर तसे नसते तर इथे राहावे लागेल कैक दिवस अथवा आठवडे"
दर दिवशी सुरक्षारक्षक कोठडीच्या दारापाशी येत
कर्ज चुकवणाऱ्यांना वेठीशी धरत.
जेव्हा तुरुंग पूर्ण भरे, व तुम्ही अजूनही आत आहात
आणि नवा कैदी हजर होई
त्याला घेताना ते असा विचार करत
“ओके .. हा मनुष्य कर्ज देऊच शकणार नाही "
शक्यता आहे नवा माणूस देईल”
मग तुम्ही बाहेर आणि तो आत आणि आणि हे चक्र असेच चालू राही.
मी एका माणसाला भेटलो,
जो ९ वर्षांपूर्वी पकडला गेला
वॉलग्रीनमध्ये , आक्रमकरित्या भीक मागताना
दंड व कोर्टाची फी त्याला परवडत नव्हती
तरुणपणी तो आगीच्या फुफाट्यातून वाचला होता
केवळ तिसऱ्या मजल्यावरच्या खिडकीतून उडी मारल्यामुळे
पण त्या घटनेत त्याच्या मेंदूला जबर जखम झाली
आणि पायासकट शरीराचे अनेक भाग निकामी झाले
त्यामुळे तो बेकार झाला
आणि आता तो सामाजिक सुरक्षा निधीवर जगतो
जेव्हा मी त्याला त्याच्या राहत्या घरी भेटलो
तेव्हा त्याच्याकडे मौल्यवान काही नव्हते अगदी फ्रीजमध्ये अन्नही नव्हते
भुकेने तो ग्रस्त होता
एका छोट्या पुठ्याच्या तुकडयाखेरीज किमती असे त्याच्याकडे काही नव्हते
ज्यावर त्याने त्याच्या मुलांची नावे लिहिली होती
तो त्याने खूप जपला होता आनंदाने त्याने तो मला दाखवला
पण त्याच्याकडे देण्यासारखे काही नव्हते त्यामुळे तो दंड वं फी भरू शकत नव्हता
ह्या नऊ वर्षात त्याला १३ वेळा अटक झाली होती
आणि तब्बल १३० दिवसांची कोठडी झाली भीकेच्या त्या केसमध्ये
त्यापैकी एका वेळेस तर जोडून ४५ दिवस...
केवळ कल्पना करा आजपासून तुम्हाला जून पर्यंत रहावे लागले तर
ह्या अशा मी काही वेळापूर्वी वर्णन केलेल्या ठिकाणी !
फर्ग्युसन जेलमधे बघितलेल्या आत्महत्येच्या सर्व घटना त्याने मला कथन केल्या
एका व्यक्तीने स्वतःला गळफास लावला
इतरांच्या हातात न येईल अशा ठिकाणी
केवळ ओरडण्यापलीकडे ती काही करू शकली नाहीत
जेणेकरून सुरक्षा कर्मचारी बघतील
आणि येतील आणि त्याला सोडवतील
पण तो म्हणाला की गार्डसने ५ मिनिटे वेळकाढूपणा केला
व जेव्हा ते आले तेव्हा तो मनुष्य मूर्च्छित होता
तेव्हा त्यांनी डॉक्टराना बोलावले डॉक्टर तुरुंगात पोचले
ते म्हणाले "तो ठीक होईल" असे म्हणून त्याला जमिनीवर सोडून ते गेले
अशा अनेक कथा ऐकल्या तरीही मला मुळीच आश्चर्य वाटले नाही,
कारण आत्महत्या हे स्थानिक तुरुंगातील मृत्यूचे प्रमुख कारण आहे
आणि ते केवळ तुरुंगातल्या मानसिक स्वास्थ्याच्या अभावामुळे
तीन मुलांच्या एकट्या आईला मी भेटलो जी तासाला ७ डाॅलर मिळवीत असे
फूड स्टॅपवर आपला व मुलांचा उदरनिर्वाह ती करीत असे
एका दशकापूर्वी
तिच्यावर वाहतूक उल्लंघन व भुरट्या चोरीचे
काही गुन्हे दाखल झाले आणि दंड भरणे तिला परवडत नसे
तेव्हापासून तिला जवळजवळ १० वेळा त्या गुन्ह्यांमुळे अटक झाली
स्किझोफ्रेनिया व बायपोलर डीसऑर्डरने ती ग्रस्त होती
तिला रोजच्या रोज औषधोपचाराची गरज भासे
फर्ग्युसन जेलमध्ये तिला औषधे मिळेनात कारण
कोणालाही तिच्यावर औषधोपचार करायची परवानगी नव्हती
ती सांगे "दोन आठवडे तुरुंगात डांबले जाणे"
"तेही चित्रविचित्र आभास वं आवाज ऐकत "
"औषधासाठी केलेली आर्जवे"
व त्याबदल्यात मिळालेले दुर्लक्ष" किती भीषण असते
आणि हे असंबद्ध नाहीये
एकंदर आपल्याकडे कारावासातील ३०% स्त्रियांना
तीव्र मानसोपचाराची गरज भासते तिच्यासारखीच,
पण फक्त सहा जणींमध्ये एकीला तुरुंगात मानसोपचार मिळतात
मी ह्या सगळ्या विलक्षण गोष्टी ऐकल्या
ज्या फर्ग्युसनमध्ये कर्ज बुडव्यांबरोबर घडल्या
आणि हे बघण्याची जेव्हा स्वतःवर वेळ आली
व तुरुंगात जावे लागले
तेव्हा मला खात्री नव्हती काय बघेन
पण हे अपेक्षित नव्हते
ती एक साधारण सरकारी इमारत होती,
पोस्ट ऑफिस सारखी
अथवा शाळेची असावी तशी
त्या घटनेने मला जाणवून दिले की
ह्या बेकायदेशीर खंडणी योजना
लपून छपून चालवल्या जात नाहीयेत तर
खुलेआम चालवल्या जात आहेत
आपल्या सार्वजनिक अधिकाऱ्यांकडून
सार्वजनिक योजनेच्या भाग आहेत
ह्या घटनेने मला जाणवून दिले की एकंदर गरिबीचा तुरुंगवासाला ,
कर्जबुडव्यांच्या तुरुंगवासाच्या कक्षेबाहेरही
जास्त महत्वाचे आणि मध्यवर्ती स्थान आहे
आपल्या न्यायव्यवस्थेमध्ये!
माझ्या मनात येते
आपली जमीन पद्धत
आपल्या संस्थेमध्ये तुम्ही मुक्त असा अथवा बंदी तुम्ही किती धोकादायक आहात
हे महत्वाचे ठरत नाही
किंवा तुम्ही पळून जाण्याची किती भीती आहे
ह्याचा संबंध नसतो
तुम्ही जामीन भरू शकता की नाही हे मायने ठेवते
बिल कोस्बी
ज्याचा जमीन
एक लाख रुपये होता
व ज्याने त्वरित चेक फाडला
त्याला एकही सेकंद तुरुंगवास झाला नाही
पण सॅन्द्रा ब्लांड,
तुरुंगात मेली
कारण तिचे कुटुंब ५०० डॉलर आणू शकले नाही
प्रत्यक्षात , आज जगात अर्धा लाख सॅन्द्रा ब्लांड आहेत
५००००० लोक आज तुरुंगवासात आहेत
फक्त एका कारणाने - ते जामीन देऊ शकत नाहीत
आपल्याला सांगितले जाते की जेल म्हणजे गुन्हेगारांसाठी असतात
पण आकडेवारीप्रमाणे तसे नाहीये
प्रत्येक ५ पैकी ३ जण केवळ चाचपणीसाठी जेलमध्ये टाकले गेले आहेत
त्यांनी प्रत्यक्षात काहीच गुन्हा केलेला नाही
किंवा त्यांनी कुठल्याही गुन्ह्याची कबुली दिलेली नाही
खुद्द सान्स फ्रान्सिस्को मध्ये
जेलमधील ८५% कैदी
हे केवळ अटकपूर्व कैदी असावेत
ह्याचा अर्थ सान्स फ्रान्सिस्को जवळजवळ ८० लक्ष डॉलर खर्च करते
दरवर्षी केवळ अटकपूर्व कैदेसाठी
ह्यापैकी बरेच लोक जेलमध्ये आहेत जामीन देऊ शकत नाहीत म्हणून
आणि तेही अगदी किरकोळ गुन्ह्यांसाठी
आणि तपासणी होईपर्यंतचा वेळ
हा त्यांना गुन्हेगार ठरवल्यावर होणाऱ्या शिक्षेपेक्षाही जास्त असेल
ह्याचा अर्थ त्यांना पक्की सुटका मिळेल
जर त्यांनी क्षमायाचना केली तर
आता निवडीचे पर्याय असे:
ह्या भयानक जागेवर राहावे?
माझ्या कुटुंब आणि माझ्यावर अवलंबित लोकांपासून दूर
नोकरीपासून वंचित
आणि मग आरोपांविरुद्ध लढावे?
का वकिलाच्या इच्छेनुसार क्षमायाचना करून बाहेर पडावे?
आणि ह्याक्षणी ते केवळ अटकपूर्व कैदी आहेत, गुन्हेगार नव्हेत
पण एकदा त्यांनी क्षमायाचना केली, कि आम्ही त्यांना गुन्हेह्गार म्हणतो
आणि जरी श्रीमंत मनुष्य ह्या परिस्थितीमध्ये कधी अडकला नसेल
तरीही श्रीमंत माणसाला सरळ जामीन मिळाला असता
ह्या वेळी तुम्हाला आश्चर्य वाटत असेल कि
"हा मुलगा प्रभाव पाडण्यासाठी उभा आहे. आणि काय करतोय?"
(हशा)
"हे अतिशय निराशाजनक आहे. मला माझे पैसे हवेत "
(हशा)
पण खरे तर
जेलबद्दल बोलणे हे इतर पर्यायांपेक्षा कमी निराशाजनक वाटते
कारण मला असे वाटते की आपण जर ह्याविषयी मौन बाळगले
आणि जेलबद्दलचा विचार सामूहिकरीत्या बदलला तर
आपल्या आयुष्याच्या सरतेशेवटी
आपल्याकडे तरी तुरुंग भरलेले असतील अशा कैद्यांनी जे तिथले नसतील
हे मला अतिशय खेदजनक वाटते
पण मला ज्याचे अप्रूप वाटते ते म्हणजे ह्या साऱ्या गोष्टी
जेलबद्दलची आपली विचारसरणी बदलू शकतात
शास्त्रशुद्ध रित्या "" नव्हे
किंवा "गुन्हेगारीची शिक्षा"
पण माणुसकीच्या शब्दात
जेव्हा आपण एखाद्या माणसाला काही दिवस वा आठवडे किंवा महिन्यांसाठी
किंवा काही वर्षांसाठी सुद्धा तुरुंगात धाडतो तेव्हा
आपण त्याच्या शरीरावर किंवा मनावर काय परिणाम घडवत आहोत का?
कुठल्या परिस्थितीत आपण हे करू इच्छितो?
आणि कर इथे असलेल्या आपण १०० जणांनी सुरुवात केली तर
आपण जेलप्रती वेगळ्या पद्धतीने विचार करण्यासाठी वचनबद्ध होऊ शकतो
मग आपण पूर्वीची जुनी विचारधारा बदलू शकतो
आज जर मी तुमच्याजवळ काही सोडून जात असेन तर तो आशादायी विचार असेल
की जर मुळापासून बदल घडवायचा असेल तर
केवळ दंड आणि जामिनाविषयी नियम बदलून होणार नाही
तर जे नवे नियम जुन्यांना बदलून निर्माण होतील
त्यांच्यामुळे गोरगरीबांना व अल्पसंख्यांकांना शिक्षा होणार नाही
जर असा बदल हवा असेल.
तर प्रत्येकाने दृष्टीकोन बदलायला हवा
धन्यवाद
(टाळ्या)
Uma tarde de verão, em 2013,
a polícia do Distrito de Columbia
deteve, interrogou e revistou um homem
que parecia suspeito e possivelmente perigoso.
Isto não era o que eu tinha vestido no dia da detenção, é verdade,
mas também tenho uma foto disso.
Eu sei que é assustador — mantenham-se calmos.
(Risos)
Naquela época, eu era estagiário
no Serviço de Defesa Pública na cidade de Washington
e fiz uma visita de trabalho a uma esquadra da polícia.
Estava de saída,
mas, antes de chegar ao meu carro,
apareceram dois agentes da polícia a bloquear-me a saída.
Um oficial aproximou-se por detrás de mim.
Disse-me para parar, para lhe dar a minha mochila
e pôr as mãos sobre o carro da polícia estacionado ali ao pé.
Juntaram-se uma dúzia de agentes à nossa volta.
Todos eles tinham pistolas, outros espingardas de assalto.
Esvaziaram a mochila.
Apalparam-me.
Tiraram-me fotos estendido sobre o carro da polícia
e riam-se.
Enquanto tudo isto se passava,
eu estava no carro da polícia tentando ignorar o tremor das pernas,
tentando pensar com clareza no que devia fazer
— uma coisa chocou-me, pela sua estranheza.
Quando olho para mim, nesta fotografia,
se eu quisesse descrever-me,
acho que diria qualquer coisa assim:
"Um indiano de 19 anos, de 'T-shirt', com óculos".
Mas eles não ligavam a estes pormenores.
Na descrição que faziam pela rádio da polícia, diziam:
"Um homem do Médio Oriente, com uma mochila".
Um homem do Médio Oriente com uma mochila.
Foi esta descrição que constou nos relatórios da polícia.
Nunca tinha pensado ser descrito nestes termos pelo meu governo
"esgueirando-se"
"nefasto"
"terrorista".
E a detenção continuou assim.
Foram buscar cães treinados a farejar explosivos,
para limpar a área onde eu tinha estado.
Chamaram o governo federal
para ver se eu estava sob vigilância.
Enviaram dois detetives para me interrogarem por que razão,
se eu afirmava não ter nada a esconder,
não consentia que revistassem o meu carro.
Eu bem via que não estavam satisfeitos,
mas eu não conseguia perceber o que é que iriam fazer a seguir.
A certa altura, o agente que me apalpara
pesquisou a parede da esquadra
para ver onde estava a câmara de vigilância
para ver o que é que estava a ser gravado.
Depois de fazer isso,
fiquei totalmente à mercê deles.
Penso que estamos todos programados desde tenra idade
para a ideia de agentes da polícia, de detenções e algemas,
por isso é fácil esquecer como é humilhante e coercivo
assumir o controlo do corpo de outra pessoa.
Sei que parece que o motivo da minha história
é até que ponto fui maltratado devido à minha etnia
— claro, não teria sido detido se fosse branco.
Mas o que eu tenho em vista é outra coisa.
O que tenho em vista é como as coisas podiam ter sido muito piores
se eu não fosse abastado.
Eles pensaram que eu podia estar a tentar colocar um explosivo
e investigaram essa possibilidade durante hora e meia,
mas nunca me algemaram,
nunca me levaram para a prisão.
Penso que, se eu fosse alguém das comunidades de cor de Washington,
e eles pensassem que eu podia ameaçar a vida dos agentes,
aquilo podia ter acabado de modo diferente.
No nosso sistema, acho que é melhor ser uma pessoa abastada
suspeito de tentar fazer ir pelos ares um posto da polícia
do que ser uma pessoa pobre
que é suspeita de uma coisa muito menos grave.
Vou dar um exemplo do meu trabalho atual.
Trabalho agora numa organização de direitos civis em D.C.,
chamada Equal Justice Under Law.
Vou começar fazendo-vos uma pergunta.
Quem aqui já teve uma multa por mau estacionamento?
Levantem a mão.
Pois é. Eu também.
Quando tive que a pagar,
foi aborrecido e deixou-me maldisposto,
mas paguei-a e fui-me embora.
Calculo que a maior parte de vocês também pagou essas multas.
Mas o que aconteceria se não pudessem pagar a multa
e a vossa família também não tivesse o dinheiro, o que aconteceria?
Uma coisa que, supostamente, não deve acontecer, ao abrigo da lei,
é sermos detidos e metidos na cadeia,
só porque não podemos pagar.
É ilegal, de acordo com a lei federal.
Mas é o que os governos locais andam a fazer, por todo o país,
às pessoas pobres.
Muitos dos nossos processos, na Equal Justice Under Law,
visam estas detenções de devedores dos dias de hoje.
Um dos nossos processos é contra Ferguson, no Missouri.
Sei que, quando digo Ferguson,
muitos de vós pensam na violência policial.
Mas hoje quero falar de um aspeto diferente
da relação entre a força policial e os cidadãos.
Ferguson andava a emitir uma média de mais de dois mandatos de prisão
por pessoa, por ano,
quase todos por dívidas não pagas aos tribunais.
Quando imagino o que aconteceria se, sempre que saio de casa,
um agente da polícia consultasse a matrícula do meu carro,
visse um mandato para uma dívida não paga,
agarrasse em mim da forma que fizeram em Washington
e me levassem para a cadeia,
sinto-me agoniado.
Encontrei muita gente em Ferguson que passaram por isso,
e ouvi algumas dessas histórias.
Na cadeia de Ferguson,
em cada pequena cela, há um beliche e uma sanita,
mas enfiam quatro pessoas em cada cela.
Portanto, são duas pessoas no beliche e duas pessoas no chão,
em que uma delas fica mesmo ao pé da sanita imunda
que nunca era limpa.
Na verdade, toda a cela nunca era limpa,
por isso o chão e as paredes estavam forradas de sangue e de mucos.
Sem água para beber,
a não ser a que saía de uma torneira ligada à sanita.
A água tinha mau aspeto e sabia mal,
nunca havia comida suficiente, nunca havia chuveiros,
as mulheres menstruavam sem quaisquer produtos de higiene,
sem quaisquer cuidados médicos.
Perguntei a uma mulher se havia acompanhamento médico.
Ela riu-se e disse:
"Oh, não. A única atenção que temos dos guardas aqui é sexual".
Eles levavam os devedores para aquele local e diziam:
"Não te deixamos sair daqui enquanto não pagares a tua dívida".
Se pudessem — se pudessem chamar um membro da família
que pudesse aparecer com algum dinheiro
talvez os deixassem sair.
Se fosse dinheiro suficiente, saíam.
Mas, se não fosse, ficariam ali durante dias ou semanas
e, todos os dias, os guardas iam às celas
e discutiam com os devedores o preço da libertação naquele dia.
Ficavam ali até que, a certa altura, a prisão estava a transbordar
e eles queriam meter mais alguém.
Nessa altura, pensavam:
"Ok, este fulano não vai aparecer com o dinheiro.
"É mais provável que este novato o faça".
Ele saía, o outro entrava, e a máquina continuava a funcionar.
Conheci um homem
que tinha sido detido nove anos antes, por pedir esmola num Walgreens.
Não tinha dinheiro para pagar as multas
nem as despesas do tribunal para esse processo.
Quando era novo, sobrevivera a um incêndio em casa
porque saltara da janela do 3.º andar para salvar a vida.
Mas essa queda deixara-o com problemas no cérebro
e em várias partes do corpo, incluindo uma perna.
Não podia trabalhar,
e sobrevivia à custa de subsídios da segurança social.
Quando o encontrei no seu apartamento,
não tinha ali nada de valor — nem comida no frigorífico.
Sofre de fome crónica.
Não tinha nada de valor no apartamento a não ser um bocado de cartão
em que tinha escrito os nomes dos filhos.
Gostava muito deles. Sentia-se feliz a mostrar-mos.
Mas não pode pagar as multas e as despesas porque não tem nada para dar.
Nos últimos nove anos, foi preso 13 vezes,
e detido durante um total de 130 dias por causa do processo de pedir esmola.
Um desses períodos durou 45 dias.
Imaginem só passar, desde agora até algures em junho,
no local que descrevi há bocado.
Falou-me das tentativas de suicídio que vira na prisão de Ferguson;
da altura em que um homem conseguiu forma de se enforcar,
longe do alcance dos outros detidos
de modo que eles só podiam gritar e gritar
a tentar chamar a atenção dos guardas
para eles o tirarem dali.
Disse-me que os guardas levaram mais de cinco minutos a responder
e, quando chegaram, o homem estava inconsciente.
Por isso, chamaram os paramédicos que foram à cela e disseram:
"Ele vai ficar bem".
e deixaram-no ali estendido no chão.
Oiço muitas histórias como esta e não devia ficar admirado
porque o suicídio é a causa principal de morte nas nossas cadeias locais.
Tem a ver com a falta de cuidados mentais nas nossas prisões.
Conheci uma mulher, mãe solteira de três filhos,
que ganhava sete dólares à hora.
Serve-se de senhas alimentares para se alimentar e aos filhos.
Há uns 10 anos,
foi acusada de tráfico de senhas e de um roubo menor
e não tem dinheiro para as multas e despesas desses dois processos.
Desde aí, já passou pela cadeia umas 10 vezes
mas tem esquizofrenia e transtorno bipolar,
precisa de medicamentação todos os dias.
Não tem acesso aos medicamentos na cadeia de Ferguson,
porque ninguém tem acesso a medicamentos.
Contou-me como era passar duas semanas numa gaiola,
com pessoas alucinadas, com sombras e a ouvir vozes,
suplicando os medicamentos que fariam parar aquilo tudo,
e sendo ignorada.
Isto também não é anómalo:
30% das mulheres nas nossas cadeias locais têm graves perturbações mentais,
como as dela,
mas só uma em seis recebe assistência mental na cadeia.
Ouvi estas histórias todas desta masmorra grotesca
que Ferguson reservava para os devedores
e quando chegou a altura de ir lá vê-la,
de visitar a cadeia de Ferguson,
não sei bem o que é que esperava ver,
mas não esperava ver isto.
É um edifício governamental vulgar.
Podia ser um posto dos correios ou uma escola.
Fez-me lembrar que aqueles esquemas de extorsão ilegal
não são feitos algures na sombra,
mas a pleno céu aberto pelos nossos funcionários públicos.
São uma espécie de política pública.
Fez-me lembrar que a prisão de pobres, de modo geral,
mesmo fora do contexto da prisão de devedores
desempenha um papel muito visível e central no nosso sistema de justiça.
O que me preocupa é a nossa política de fianças.
No nosso sistema, quer estejamos detidos ou livres,
um julgamento pendente não depende de até que ponto somos perigosos
ou do risco de fuga que representamos.
É sobretudo uma questão de se podemos pagar a fiança.
Bill Cosby, cuja fiança foi estipulada num milhão de dólares
preenche o cheque de imediato e não passa um segundo numa cela da prisão
Mas Sandra Bland, que morreu na cadeia,
estava ali porque a família dela não pôde arranjar 500 dólares.
Há meio milhão de Sandras Blands em todo o país
— 500 000 pessoas que estão na cadeia neste momento,
só porque não podem pagar a fiança estipulada.
Dizem-nos que as cadeias são locais para criminosos,
mas, estatisticamente, não é isso que acontece:
três em cada cinco pessoas que estão hoje na cadeia
estão em prisão preventiva.
Não foram condenadas por nenhum crime;
não se confessaram culpadas de nenhuma ofensa.
Aqui mesmo, em São Francisco,
85% dos detidos na cadeia de São Francisco
são detidos em prisão preventiva.
Isso significa que São Francisco está a gastar
uns 80 milhões de dólares todos os anos
para financiar a detenção preventiva.
Muitas destas pessoas que estão na cadeia só porque não podem pagar a fiança
enfrentam acusações tão mínimas
que o tempo despendido com elas à espera de julgamento
é maior do que a sentença que receberão, se forem condenadas,
o que significa que sairiam mais depressa
se se confessassem culpadas.
Assim, a opção é esta:
Vou ficar aqui neste sítio horroroso,
afastado da família e dos meus dependentes,
com quase a certeza de perder o emprego,
e refutar as acusações?
Ou vou considerar-me culpado do que o promotor quiser e sair?
Nesta altura, são detidos preventivos, não são criminosos.
Mas, quando aceitam este acordo, passamos a chamar-lhes criminosos,
apesar de uma pessoa abastada nunca ter estado nesta situação,
porque uma pessoa abastada pura e simplesmente, pagaria a fiança.
Nesta altura, devem estar a pensar:
"Este tipo está na secção da inspiração".
(Risos)
"Isto é extremamente deprimente, quero que me devolvam o dinheiro".
(Risos)
Mas, na realidade,
acho que falar da cadeia
é muito menos deprimente do que a alternativa,
porque, se não falarmos destas questões,
e, coletivamente, mudarmos quanto ao que pensamos da cadeia,
no final da nossa vida,
as cadeias continuarão cheias de pessoas pobres que não deviam lá estar.
Essa realidade é que é deprimente.
Mas o que me anima é pensar que estas histórias
podem levar-nos a pensar na cadeia de modo diferente.
Não em termos estéreis de política como "encarceramento em massa"
ou "condenação de ofensores não violentos",
mas em termos humanos.
Quando pomos um ser humano numa gaiola durante dias, semanas ou meses
ou mesmo anos,
o que é que fazemos ao espírito e ao corpo dessa pessoa?
Sob que condições estamos dispostos a fazer isso?
Assim, se começarmos com as centenas que estão nesta sala,
podemos empenhar-nos em pensar na cadeia a uma luz diferente,
e depois podemos reverter essa programação a que me referi atrás.
Espero que saiam hoje daqui com o pensamento
de que, se queremos que as coisas mudem radicalmente
— não para reformar a nossa política sobre fianças, multas e despesas —
mas para garantir que as políticas que as substituírem
não penalizem os pobres e os marginalizados
segundo as suas novas regras.
Se queremos esse tipo de mudança,
precisamos de mudar a mentalidade de cada um de nós.
Obrigado.
(Aplausos)
Numa tarde de verão de 2013,
a polícia de Washington D.C. prendeu, interrogou e revistou um homem
que parecia suspeito e potencialmente perigoso.
Não era o que eu estava vestindo no dia da prisão, para ser franco,
mas tenho uma foto daquele dia.
Sei que é assustador, tentem ficar calmos.
(Risos)
Naquela época,
eu fazia estágio no Serviço de Defensoria Pública em Washington, D.C,
e estava visitando uma delegacia de polícia a trabalho.
Na saída, e antes de chegar ao meu carro,
duas viaturas apareceram, bloquearam minha saída,
e um policial me abordou pelas costas.
Ele me mandou parar, tirar minha mochila
e colocar as mãos na viatura que parou próximo a nós.
Uns 12 policiais se aproximaram da gente.
Todos estavam armados, alguns com rifles de assalto.
Vasculharam minha mochila,
me revistaram,
tiraram minha foto estirado sobre a viatura e deram risada.
E enquanto isso acontecia,
enquanto estava no carro, tentando ignorar o tremor das minhas pernas,
tentando pensar de maneira clara o que deveria fazer,
algo me pareceu muito estranho.
Quando olho para mim nesta foto,
se eu fosse descrever minha aparência, acho que diria algo do tipo:
"Homem indiano de 19 anos, camisa clara, com óculos".
Mas eles não incluíram nenhum desses detalhes.
Pelo rádio, eles me descreviam, dizendo: "Homem do Oriente Médio com uma mochila.
Homem do Oriente Médio com uma mochila".
E essa descrição foi mantida nos relatórios dos policiais.
Eu nunca pensei que seria descrito pelo meu próprio governo nestes termos:
"suspeito",
"nefasto",
"terrorista".
E minha detenção continuou assim.
Mandaram cães treinados farejarem explosivos nos lugares em que estive.
Contactaram o governo para ver se eu estava em alguma lista de observação.
Mandaram alguns detetives questionar o porquê,
se eu disse que não tinha nada a esconder, de eu negar uma busca no meu carro.
Não estavam felizes comigo,
mas não havia como saber o que fariam em seguida.
Em um determinado momento, o policial que me revistou
andou na lateral da delegacia para ver se havia alguma câmera ali,
e checar o quanto estava sendo gravado.
Quando ele fez isso, me dei conta do quanto estava à mercê deles.
Acho que estamos acostumados, desde a juventude,
ao conceito de policiais, prisões e algemas,
que fica fácil esquecer o quão humilhante e coercitivo pode ser
tomar à força o corpo de uma outra pessoa.
Parece que estou contando isso apenas para mostrar
o quanto fui maltratado por causa da minha raça,
e sim, eu acho que nunca teria sido detido se fosse branco.
Mas, na verdade, tenho algo diferente em mente:
como teria sido pior se eu fosse pobre.
Eles acharam que eu estava tentando colocar um explosivo,
e investigaram essa possibilidade por uma hora e meia,
mas não fui algemado, e nem levado para uma cela.
Se eu fosse de uma comunidade negra e pobre de Washington D.C.,
e achassem que eu estava colocando a vida deles em risco,
a coisa terminaria de outro modo.
E no nosso sistema, é melhor ser alguém com dinheiro,
suspeito de tentar explodir uma delegacia,
do que ser alguém pobre, suspeito de algo muito, mas muito menor.
Quero dar um exemplo do meu trabalho atual.
Trabalho em uma organização de direitos civis em D.C. chamada
"Igualdade de Justiça Perante a Lei".
Para começar, farei uma pergunta a vocês.
Quantos já levaram multa de estacionamento?
Levantem a mão.
Pois é, eu também.
E quando tive que pagar, foi ruim e perturbador,
mas paguei e segui em frente.
Imagino que a maioria de vocês pagou suas multas também.
Mas o que aconteceria se não tivessem dinheiro para pagar
e sua família também não, o que aconteceria?
Bom, por lei você não pode ser detido e preso
pelo simples fato de não ter dinheiro para pagar.
Pela lei federal isso é ilegal.
Mas é isso que os governos locais estão fazendo em todo o país com os pobres.
E muitos dos processos da "Igualdade de Justiça Perante a Lei"
lidam com essa nova forma de prisão de devedores.
Um dos nossos casos é contra a cidade de Ferguson, Missouri.
E eu sei que quando digo Ferguson, muitos aqui pensam em violência policial.
Mas hoje quero falar de um aspecto diferente
da relação entre a polícia e seus cidadãos.
Ferguson emitia uma média de dois mandados de prisão
por habitante, por ano,
a maioria por não pagar as cortes.
Quando eu penso o que sentiria se, toda a vez que saísse de casa,
um policial quisesse checar a placa do meu carro,
conferir um mandado por falta de pagamento,
revistar o meu corpo, como fizeram em D.C.,
e me levar para a cadeia, eu me sentiria um pouco doente.
Conheci muitas pessoas de Ferguson que tiveram essa experiência,
e ouvi algumas das suas histórias.
Na cadeia de Ferguson, em cada cela há um beliche e uma privada,
mas eles amontoam quatro pessoas em cada cela.
Ficam duas pessoas no beliche e duas no chão,
uma delas sem ter onde ficar a não ser ao lado da privada que nunca foi limpa.
Na verdade, a própria cela nunca foi limpa,
o chão e a parede estavam cheios de sangue e muco.
Sem água para beber, exceto a que saía de uma torneira conectada à privada.
A água era suja, com gosto ruim, e nunca havia comida suficiente,
não havia banhos;
mulheres menstruavam sem qualquer tipo de higiene,
e não havia cuidado médico.
Quando perguntei a uma mulher sobre cuidados médicos,
ela riu e disse: "Ah, não, não.
A única atenção que recebemos dos guardas é sexual".
Então, eles levam os devedores para esse lugar e dizem:
"Não deixaremos você sair até que pague o que deve".
E se você pudesse ligar para um familiar
que levasse o dinheiro, aí talvez você seria solto.
Se fosse dinheiro suficiente, seria solto.
Mas se não fosse, você ficaria lá por dias ou semanas,
e todo dia os guardas passariam nas celas
e negociariam com os devedores o preço da libertação naquele dia.
Você ficaria ali até a cadeia ficar lotada e decidirem colocar mais uma pessoa lá.
E eles pensariam:
"É improvável que essa pessoa consiga o dinheiro, mas essa outra, talvez, sim".
Você sai, ela entra, e a máquina segue funcionando.
Eu conheci um homem
que, nove anos atrás, foi preso por pedir esmola em um Walgreens.
Ele não pôde bancar as taxas e multas daquele caso.
Quando era jovem, ele sobreviveu a um incêndio na sua casa
pulando pela janela do terceiro andar.
Mas a queda deixou sequelas no seu cérebro e por todo seu corpo, incluindo sua perna.
Ele não pode trabalhar, e depende do seguro social para sobreviver.
Quando o conheci em seu apartamento, ele não possuía nada de valor,
nem comida na geladeira; ele vivia sempre com fome.
A única coisa de valor é um pequeno pedaço de papelão
em que escreveu o nome dos seus filhos.
Ele valorizava muito isso e ficou feliz em mostrá-lo.
Mas não pode pagar as multas, pois não tem nada a oferecer.
Nos últimos 9 anos, foi preso 13 vezes,
e ficou encarcerado um total de 130 dias por ter pedido esmola.
Uma das prisões durou 45 dias.
Imaginem ficar de agora até um dia qualquer de junho
no lugar que descrevi anteriormente.
Ele me contou sobre todas as tentativas de suicídio que viu na prisão de Ferguson:
um homem achou um jeito de se enforcar longe do alcance dos outros detentos.
Tudo que eles podiam fazer era gritar sem parar,
para tentar chamar a atenção dos guardas para que viessem e o tirassem de lá.
Demorou mais de cinco minutos para eles responderem, e quando vieram,
o homem estava inconsciente.
Chamaram os paramédicos, e quando eles chegaram na cela
disseram: "Ele vai ficar bem", e o deixaram ali no chão.
Ouvi muitas histórias como essa, e não deveria me surpreender,
porque o suicídio lidera as causas de mortes nas nossas cadeias.
Isso está ligado à falta de cuidado da saúde mental nas cadeias.
Conheci uma mãe solteira, com três filhos, ganhando US$ 7 a hora.
Ela depende de vale alimentação para alimentar seus filhos.
Uma década atrás,
ela teve algumas multas de trânsito e uma acusação leve de roubo;
ela não pode pagar as multas e taxas por esses casos.
Desde então, ela foi presa dez vezes, mas é esquizofrênica e tem transtorno bipolar,
e precisa ser medicada todo dia.
Ela não tem acesso aos medicamentos na prisão de Ferguson; ninguém tem.
Ela me disse como era passar duas semanas em uma jaula,
tendo alucinações com pessoas, sombras e ouvindo vozes,
implorando pelo medicamento que faria tudo aquilo acabar, e sendo ignorada.
E isso não é algo incomum:
30% das mulheres presas têm distúrbios mentais sérios como ela,
mas apenas uma em cada seis recebe algum tipo de cuidado enquanto estão na cadeia.
E assim, ouvi todas essas histórias sobre essa masmorra grotesca
que Ferguson operava para os seus devedores,
e quando chegou a hora de ver aquilo e visitar a prisão de Ferguson,
eu não sabia o que esperava ver, mas, certamente, não era isso.
É um prédio comum do governo. Poderia ser os correios ou uma escola.
E lembrei que esse esquema ilegal de extorsão
não funcionava em algum lugar nas sombras,
mas estava escancarado pelos nossos funcionários públicos.
Isso é questão de política pública.
E isso me lembra que a pobreza das cadeias em geral,
mesmo fora do contexto dos devedores,
tem um papel muito claro e central no nosso sistema de justiça.
O que tenho em mente é nossa política de fianças.
Seja em prisão preventiva ou liberdade provisória,
aguardar o julgamento não diz respeito ao quanto você é perigoso
ou que tenha chance de fugir, mas se pode bancar a sua fiança.
Bill Cosby, cuja fiança estava fixada em US$ 1 milhão,
faz um cheque e não passa nem um segundo na cela.
Mas Sandra Bland, que morreu na prisão,
estava lá apenas porque sua família não conseguiu arrumar US$ 500.
Na verdade, há meio milhão de "Sandra Blands" pelo país,
que estão, neste momento, na cadeia, só porque não podem pagar a fiança.
Dizem que as nossas cadeias são um lugar para criminosos,
mas, estatisticamente, isso não acontece:
três de cada cinco pessoas estão em prisão preventiva;
não foram condenadas por nenhum crime, nem se declaram culpadas dos delitos.
Aqui em São Francisco,
85% dos presos nas cadeias estão em prisão preventiva.
São Francisco gasta, por ano, algo em torno de US$ 80 milhões
para financiar a prisão preventiva.
Muitos dos que estão presos, e não conseguem pagar a fiança,
respondem por acusações tão pequenas
que o tempo que esperam por um julgamento
é maior do que a sentença que eles receberiam, se condenados,
ou seja, sem dúvida seriam libertados mais rápido se assumissem a culpa.
Fica a questão:
devo ficar nesse lugar horrível,
longe da minha família,
quase certo de ter perdido meu emprego,
e depois brigo na justiça?
Ou assumo a culpa daquilo que o promotor me acusa e saio?
Estão detidos preventivamente, não são criminosos.
Mas assim que fizerem o acordo, chamaremos de criminosos,
mas alguém com dinheiro não, porque ele pagaria a fiança e sairia.
Nesse momento, devem estar pensando:
"O que esse cara está fazendo na seção de inspiração?"
(Risos)
"Isso é muito deprimente. Quero meu dinheiro de volta!"
(Risos)
Mas, na verdade,
falar sobre prisão é muito menos deprimente do que outros assuntos,
porque se não falamos sobre essas questões
e, juntos, mudamos o jeito com que pensamos as prisões,
no final da vida teremos prisões cheias de gente pobre que não deveria estar lá.
Isso me deprime muito.
Mas me anima pensar que essas histórias nos fazem pensar na prisão de outra forma.
Não em termos de políticas estéreis, como "encarceramento em massa",
ou "sentenciar infratores não-violentos ", mas em termos humanos.
Quando colocamos um ser humano numa cela por dias, semanas, meses, ou mesmo anos,
o que estamos fazemos com a mente e o corpo dele?
Por quais motivos estamos dispostos a fazer isso?
E se começarmos com algumas centenas de pessoas nessa sala,
podemos pensar sobre prisões através desse viés diferente,
e podemos desfazer a padronização de que falei anteriormente.
Se passei algo hoje a vocês, espero que seja a reflexão
de que se queremos que algo mude no seu cerne,
não só reformar nossas políticas de fiança, multas e taxas,
mas garantir que qualquer mudança nessas políticas,
não puna o pobre e marginalizado de uma outra forma.
Se quisermos esse tipo de mudança,
é preciso que mudemos nossa forma de pensar.
Obrigado.
(Aplausos)
Într-o după-amiază de vară în 2013,
poliția din DC a reținut, interogat și percheziționat
un bărbat care părea suspicios și periculos.
Sincer, nu eram îmbrăcat așa în ziua detenției
dar am o poză și cu acele haine.
Știu că este înspăimântător - încercați să fiți calmi.
(Râsete)
Pe vremea aceea,
eram intern la Serviciul Public de Apărare în DC
și vizitam o secție de poliție.
Eram gata de plecare, dar înainte de a ajunge la mașină
două mașini de poliție au oprit blocându-mi ieșirea
și un ofițer s-a apropiat pe la spate.
Mi-a spus să mă opresc, să îmi dau rucsacul jos
și să-mi pun mâinile pe mașina poliției de alături.
Cam 12 alți polițiști ni s-au alăturat după aceea.
Toți aveau pistoale, câțiva aveau mitraliere.
Mi-au cotrobăit prin rucsac. M-au pus jos.
Mi-au făcut poze pe mașina de poliție și au râs.
Și intre timp, în timp ce eram pe mașina lor,
încercând să ignor tremuratul picioarelor,
încercând să gândesc clar ce aș putea face,
ceva a început să mi se pară ciudat.
Când mă uit la mine în acestă poză, dacă ar fi să mă descriu,
cred că aș spune ceva de genul:
”Bărbat indian, 19 ani, tricou deschis la culoare, ochelari.”
Dar ei nu au inclus niciunul din aceste detalii.
Când m-au descris în stațiile de poliție repetau:
”Bărbat din Orientul Mijlociu cu un rucsac”.
Această descriere a continuat în rapoartele lor.
Niciodată nu m-am așteptat să fiu descris de propriul meu guvern așa
spion, nemernic, terorist.
Detenția s-a scurs la fel.
Au trimis câini antrenați să miroasă materiale explozive
să străbată aria prin care am trecut.
Au sunat guvernul federal să vadă dacă eram pe o listă de urmărire.
Au trimis niște detectivi să mă interogheze
de ce, dacă spuneam că nu am nimic de ascuns,
nu voiam să mi se percheziționeze mașina.
Puteam vedea că nu erau mulțumiți de mine,
dar nu știam ce voiau sa facă în continuare.
Deodată, polițistul care m-a pus jos
a întrebat în stație unde erau camerele de filmat de securitate
să afle cât a fost înregistrat din ce s-a întâmplat.
Când a făcut asta, am realizat că eram total la mila lor.
Cred că suntem cu toții obișnuiți de mici
cu ideea polițiștilor, arestărilor, cătușelor,
deci e ușor să uităm cât de înjositor și coercitiv
este să controlezi corpul altei persoane.
Știu că sună că esența poveștii mele
e cât de rău am fost tratat din cauza rasei mele
- și de fapt, da, nu cred că aș fi fost arestat dacă eram alb.
Dar de fapt, lucrul la care mă gândesc astăzi este altul.
Mă gândesc la cât de rău ar fi fost dacă nu aș fi fost bogat.
Adică, ei au crezut că încercam să plantez un explozibil
și au investigat acea posibilitate timp de o oră și jumătate,
dar nu mi s-au pus niciodată cătușe, nu am fost niciodată dus într-o celulă.
Cred că dacă eram
din una dintre comunitățile de culoare sărace din Washington
și ar fi crezut că pun în pericol viețile polițiștilor,
lucrurile ar fi fost total diferite.
De fapt, în sistemul nostru, e mai bine să fii o persoană bogată
suspectată de a arunca în aer o stație de poliție
decât să fii o persoană săracă
care e suspectată de mult mult mai puțin de atât.
Aș vrea să vă dau un exemplu din munca mea actuală.
Acum lucrez la o organizație pentru drepturile civililor în DC,
numită Equal Justice Under Law.
Permiteți-mi să încep prin a vă adresa tuturor o întrebare.
Câți dintre voi ați primit o amendă de parcare în viața voastră?
Ridicați mâna. Da. La fel și eu.
Și când a trebuit s-o plătesc, m-am simțit deranjat și rău,
dar am plătit-o și am trecut peste asta.
Cred că de asemenea mulți dintre voi le-ați plătit.
Dar ce s-ar întâmpla dacă nu v-ați permite
suma amenzii și nici familia voastră nu are banii?
Ce se întâmplă atunci?
Păi, un lucru care nu ar trebui să se întâmple din punct de vedere legal
este că nu ar trebui să fiți arestați și închiși
doar pentru că nu vă permiteți să plătiți.
Asta e ilegal.
Dar asta le fac conducerile locale oamenilor săraci în această țară.
Multe din procesele noastre din Equal Justice Under Law
sunt despre acești prizonieri datornici din zilele noastre.
Unul din cazurile noastre este împotriva Ferguson, Missouri.
Și știu că atunci când zic Ferguson, mulți vă gândiți la violența poliției.
Dar azi vreau să vorbesc despre un alt aspect
al relației dintre poliția lor și cetățeni.
Ferguson se confrunta
cu o medie de peste două astfel de arestări pe persoană pe an,
majoritatea pentru datoriile neplătite.
Când îmi imaginez cum s-ar simți ca de fiecare dată când plec de acasă,
ar fi o șansă ca un polițist să îmi verifice numărul mașinii,
să vadă o acuzare pentru datorie neplătită,
să abuzeze de corpul meu cum au făcut în DC
și apoi să mă ducă într-o celulă, simt că mi se face rău.
Am întâlnit mulți oameni din Ferguson care au trecut prin asta
și le-am ascultat poveștile.
În închisoarea din Ferguson, în fiecare celulă micuță
există un pat de cazarmă și o toaletă,
dar sunt puși patru oameni în fiecare celulă.
Deci ar fi doi oameni în pat și doi pe podea,
unul neavând unde să meargă decât lângă toaleta murdară,
care nu a fost curățată niciodată.
De fapt, toată celula nu a fost curățată,
deci pereții și podeaua sunt pline de sânge și mucus.
Fără apă de băut,
cu excepția celei venite dintr-o țeavă conectată cu toaleta.
Apa arată și are gust de murdar,
nu e niciodată mâncare suficientă,
fără dușuri,
femeile la menstruație nu au produse de igienă,
nicio atenție medicală.
Când am întrebat o femeie despre îngrijirea medicală,
a râs și mi a spus: „Oh, nu, nu.
"Singura atenție pe care o primești de la gardieni e cea sexuală”.
Deci, datornicii sunt aduși aici și li se spune:
„Nu vă lăsăm să plecați până nu plătiți datoria”.
Și dacă ai putea - dacă ai putea să suni un membru al familiei
care cumva ar putea veni cu niște bani, atunci poate ai ieși.
Dacă ar fi destui bani, ai ieși.
Dar dacă nu, ai sta acolo zile sau săptămâni
și în fiecare zi
gardienii ar veni la celule să se tocmească cu datornicii
asupra prețului eliberării din ziua respectivă.
Ai sta până închisoarea nu ar mai avea spațiu
și ar vrea să bage pe cineva nou.
Și în acel moment, s-ar gândi:
„Bun, e improbabil ca persoana asta să vină cu banii,
e mai probabil ca persoana nouă să o facă”.
Tu ai ieșit, ei intră și sistemul funcționează așa.
Am întâlnit un bărbat care, acum 9 ani,
a fost arestat pentru cerșetorie în Walgreens.
Nu și-a putut permite amenzile și taxele judiciare pentru caz.
Când era tânăr, a supraviețuit unui incendiu
doar pentru că a sărit de la etajul al treilea ca să scape.
Dar acea căzătură l-a lăsat cu vătămări ale creierului
și ale diferitelor părți ale corpului, inclusiv ale piciorului.
Deci nu poate munci și se bazează pe plățile serviciului social
pentru a supraviețui.
Când l-am întâlnit în apartamentul lui,
nu avea nimic de valoare acolo - nici măcar mâncare în frigider.
Este înfometat cronic.
Nu avea nimic de valoare în apartament,
cu excepția unei mici bucăți de carton pe care scrisese numele copiilor săi.
O prețuia enorm. Era fericit să mi-o arate.
Dar nu-și poate plăti amenzile și taxele pentru că nu are nimic de dat.
În ultimii 9 ani, a fost arestat de 13 ori și închis în total de 130 de zile
pentru acel caz de cerșit.
Unul din acele abuzuri a durat 45 de zile.
Doar imaginați-vă că vă petreceți timpul de acum până undeva în iunie
în locul pe care vi l-am descris acum câteva momente.
Mi-a zis despre toate încercările de suicid pe care le-a văzut
în închisoarea din Ferguson,
despre data când un om a găsit un mod de a se spânzura
în așa fel încât colegii lui să nu ajungă la el,
iar tot ce puteau face era să țipe și să țipe,
încercând să le atragă atenția gardienilor care să vină să îl dea jos.
Mi-a zis că le-a luat vreo cinci minute să răspundă
și când au venit, bărbatul era inconștient.
Așa că au chemat paramedicii care au mers în celulă.
Au spus „Va fi bine", așa că l-au lăsat pe podea.
Am auzit multe povești ca aceasta și nu ar fi trebui să mă surprindă
pentru că sinuciderea e singura cauză a morții în închisorile locale.
Acest lucru e legat de lipsa îngrijirii sănătății mintale
în închisorile noastre.
Am întâlnit o femeie, o mamă singură cu trei copii,
care câștiga șapte dolari pe oră.
Se baza pe bonurile de masă ca să se hrănească pe ea și pe copii.
Acum vreun deceniu a luat câteva amenzi de circulație
și o mică condamnare pentru furt
și nu își poate permite amenzile și taxele acelor cazuri.
De atunci, a fost închisă de vreo zeci ori din cauza acelor cazuri,
dar are schizofrenie și este bipolară și are nevoie de tratament zilnic.
Nu are acces la acele medicamente în închisoarea din Ferguson
pentru că nimeni nu are acces la medicamente.
Mi-a spus cum este să îți petreci două săptămâni într-o celulă,
având halucinații cu oameni și umbre și auzind voci,
implorând pentru medicație care să le facă să se oprească
și să fie ignorată.
Și nici acesta nu e un caz izolat:
30% din femeile din închisorile locale
au nevoi mentale medicale serioase, exact ca ale ei,
dar doar una din șase primește îngrijire mentală medicală
cât e în închisoare.
Astfel, am auzit toate aceste povești despre această carceră grotească
pe care Ferguson o oferea pentru datornici,
iar când am văzut-o și am vizitat-o
nu sunt sigur ce mă așteptam să văd, dar nu mă așteptam la asta.
E o clădire guvernamentală normală, ar putea fi un oficiu poștal sau o școală.
Mi-a amintit că toate aceste scheme ilegale de jecmănire
nu au loc printre umbre,
ci la lumina zilei de către oficialii publici.
Sunt o problemă a poliției publice.
Și asta mi-a reamintit că închiderea celor săraci în general,
chiar și în afara contextului datornicilor,
joacă un rol vizibil și central în sistemul nostru de justiție.
Mă gândesc la politica pentru cauțiuni.
În sistemul nostru, fie că ești reținut sau liber,
în așteptarea procesului
nu contează cât de periculos ești sau cât risc de a scăpa presupui.
Contează dacă îți permiți să îți plătești cauțiunea.
Bill Cosby, a cărui cauțiune a fost de un milion de dolari,
scrie cecul imediat și nu stă o secundă într-o celulă.
Dar Sandra Bland, care a murit în pușcărie,
era acolo doar pentru că familia ei nu a putut face rost de 500 de dolari.
De fapt, există jumătate de milion de Sandra Bland în țară,
500.000 de oameni care sunt închiși chiar acum
doar pentru că nu își pot plăti cauțiunea.
Ni se spune că închisorile de la noi
sunt locuri pentru criminali, dar statistic nu e așa:
trei din cinci oameni închiși chiar acum sunt închiși preventiv.
Nu au fost condamnați pentru nicio infracțiune.
Nu au pledat vinovați.
Chiar aici, în San Francisco,
85% din cei din închisoare sunt deținuți care așteaptă un proces.
Înseamnă că San Francisco cheltuie vreo 80 de milioane de dolari anual
să finanțeze închisoare preventivă.
Mulți din oamenii care sunt în închisoare doar pentru că nu pot plăti cauțiunea
înfruntă acuzații minore
astfel încât timpul care ar trece până la proces
e mai lung decât sentința pe care ar primi-o
ceea ce e înseamnă că e garantat să iasă mai repede dacă pledează vinovați.
Alegerea e: ar trebui să stau în locul ăsta oribil,
departe de familie
aproape sigur că îmi voi pierde locul de muncă,
și apoi să mă lupt cu acuzările?
Sau ar trebui să pledez vinovat de orice vrea procurorul și să ies?
În punctul ăsta, sunt deținuți înainte de proces, nu criminali.
Dar odată ce accepta pledoaria, îi vom numi criminali,
chiar dacă o persoană bogată nu ar fi fost în această situație
deoarece o persoană bogată ar ieși pe cauțiune.
În punctul ăsta v-ați putea întreba:
Tipul ăsta e la secțiunea de inspirație.
Ce face? (Râsete)
Este extrem de deprimant. Îmi vreau banii înapoi.
(Râsete)
Dar de fapt, cred că să vorbesc despre închisoare
e mai puțin deprimant decât alternativa,
deoarece cred că dacă nu vorbim despre aceste probleme
și nu schimbăm colectiv felul în care gândim despre închisoare,
la sfârșitul vieților noastre
încă vom avea pușcării pline de oameni săraci
al căror loc nu e acolo.
Asta e cu adevărat deprimant pentru mine.
Dar interesant pentru mine este gândul că aceste povești
ne pot face să ne gândim la închisoare în termeni diferiți.
Nu în termenii sterili ai poliției
ca închiderea în masă sau condamnarea infractorilor nonviolenți,
dar în termeni umani.
Când punem o ființă umană într-o cușcă timp de zile, luni sau chiar ani,
ce îi facem minții și corpului acelui om?
În ce condiții suntem dispuși să facem asta?
Începând cu câteva sute dintre noi aflați în camera asta,
putem începe să punem închisoarea într-o altă lumină,
apoi putem reface normalizarea la care mă refeream mai devreme.
Dacă vă las cu ceva astăzi, sper ca acel lucru e gândul
că dacă vrem o schimbare fundamentală - nu doar să facem o reformă
a politicilor cauțiunilor, taxelor și amenzilor-
dar și să ne asigurăm că orice politici noi le înlocuiesc,
ele nu îi vor pedepsi pe cei săraci și marginalizați de o formă nouă.
Dacă vrem genul acela de schimbare,
atunci e necesară și în gândirea fiecăruia dintre noi.
Mulțumesc.
(Aplauze)
Как-то утром летом 2013 года
полиция округа Колумбия задержала, допросила и обыскала мужчину,
который показался ей подозрительным и опасным.
Честно говоря, я не так был одет в день задержания,
но та фотография у меня тоже есть.
Я знаю, очень страшно стараться оставаться спокойным.
(Смех)
В то время я был стажёром
Службы Общественной Защиты в Вашингтоне, округ Колумбия,
и по своей работе я посещал полицейский участок.
Я уже собирался уходить.
Я не успел пройти к своей машине,
как две полицейские машины преградили мне путь,
и офицер приблизился ко мне сзади.
Он велел мне остановиться, снять рюкзак
и положить руки на полицейскую машину, припаркованную рядом.
Потом нас окружили около дюжины офицеров.
У каждого был пистолет,
у кого-то винтовки.
Они копались в моём рюкзаке.
Они меня обыскивали.
Они фотографировали меня, лежащего на машине,
и смеялись при этом.
Пока это происходило,
и я, лёжа на полицейской машине, старался не замечать дрожь в ногах,
старался осознать то, что мне делать,
что-то меня поразило.
Когда я смотрю на себя на этом фото,
если бы я себя описывал,
я думаю, что сказал бы что-то вроде:
«19-летний индус, мужчина, в очках и яркой футболке».
Но там не было ни одной из этих деталей.
В полицейских радиосводках, описывая меня,
они говорили: «Мужчина с Ближнего Востока с рюкзаком.
Мужчина с Ближнего Востока с рюкзаком».
Это описание затем появилось и в их докладах.
Я никогда не думал, что моё правительство опишет меня следующими словами:
«скрытный»,
«подлый»,
«террорист».
Процесс задержания затягивался.
Они послали натренированных на взрывчатку собак, чтобы обследовать территорию.
Они звонили в федеральные органы, чтобы узнать, был ли я в списках.
Они послали детективов для моего перекрёстного допроса,
чтобы узнать: если мне нечего скрывать,
почему я не согласился на обыск своей машины.
Я видел, что они мной недовольны,
но я чувствовал, что иначе не узнать, что будет дальше.
Офицер, который меня обыскивал,
осмотрел полицейский участок, чтобы найти камеру слежения,
чтобы узнать, сколько из этого записывается камерами.
Когда он это сделал,
до меня дошло, насколько я зависел от их милости.
Я думаю, что у нас сложились с раннего возраста
стандартные представления о полицейских, арестах и наручниках,
поэтому легко забыть, какое унижение и насилие испытывает тот,
чьё тело оказывается под контролем другого человека.
Я знаю, что это похоже на рассказ о том,
как плохо со мной обращались из-за моей расы,
и, да, я не думаю, что я был бы задержан, будь я белым.
Но сегодня у меня совсем другая цель.
Я имею в виду, что дело могло закончиться гораздо хуже,
будь я не состоятельным.
Они считали, что я пытаюсь установить взрывчатку,
и они изучали эту возможность в течение полутора часов,
но на меня не надевали наручники,
меня не заключали в тюрьму.
Если бы я был одним из цветных жителей бедных общин Вашингтона
и полицейские думали бы о том, что я опасен для них,
всё закончилось бы по-другому.
В нашей системе лучше быть богатым,
подозреваемым во взрыве полицейского участка,
чем быть бедняком,
подозреваемом в гораздо меньшем.
Привожу пример из своей работы.
Я работаю в организации по правам человека
в округе Колумбия «Закон Одинаков для Каждого».
Вопрос всем присутствующим.
Кого из вас когда-либо штрафовали за нарушение парковки?
Поднимите руки.
Да. И меня тоже.
Когда я платил штраф,
это раздражало, огорчало,
но я платил и жил дальше.
Я предполагаю, что большинство из вас платили так же.
Но что случится, если для вас штраф не по силам,
и у вашей семьи таких денег тоже нет?
Первое, чего не должно случиться по закону, —
это что вас арестуют или посадят в тюрьму
просто потому, что вы не можете заплатить.
Это нарушение федерального закона.
Тем не менее, местные власти по всей стране так поступают
с бедными людьми.
И так много судебных тяжб в «Закон Одинаков для Каждого»
направлены на эти современные тюрьмы для должников.
Одно из наших дел — дело против Фергюсона, штат Миссури.
Когда я говорю Фергюсон,
многие из вас думают о насилии полиции.
Но сегодня я хочу поговорить о другом аспекте
взаимоотношений между полицией и гражданами штата.
Фергюсон издавал в среднем более двух ордеров об аресте
на человека в год,
в большинстве для должников по суду.
Представляю, что бы я чувствовал, если бы каждый раз, покидая свой дом,
рисковал, что полицейский проверит номер моей машины
и увидит ордер о долге,
схватит меня так, как тогда,
в Вашингтоне, и посадит в тюрьму.
Меня становится немного дурно.
Я встречал много людей в Фергюсоне, у которых был такой опыт,
и я слышал некоторые из их рассказов.
В тюрьме Фергюсона,
в каждой маленькой камере есть двухъярусная кровать и туалет,
но они помещают в каждую камеру четверых.
То есть два человека на кровати, и два — на полу,
одному из которых некуда идти, кроме как к грязному туалету,
который не чистят.
Камера никогда не убирается,
поэтому кровь и слизь повсюду — на полу и стенах.
Нет питьевой воды,
кроме как из крана, соединённого с туалетом.
Вода — грязная на вид и на вкус,
еды никогда не хватало,
нельзя было принять душ,
у менструирующих женщин никогда не было средств гигиены,
не было медицинской помощи.
Когда я спросил об этом одну из женщин,
смеясь, она сказала: «О, нет, нет.
Единственная помощь, от охранников — сексуальная».
Итак, они помещали в это место должников и говорили:
«Мы не выпустим вас, пока вы не заплатите долг».
Если можешь кого-то позвать из членов семьи,
кто сможет помочь с деньгами,
тебя, возможно, отпустят.
Если денег хватит, тебя отпустят.
Но если их нет, ты останешься там днями или неделями,
и каждый день охрана будет торговаться
с должниками о цене освобождения.
Ты бы оставался там до тех пор, пока тюрьма не была бы заполнена,
и им захотелось бы взять туда новенького.
В этом случае они бы подумали:
«Маловероятно, что у него появятся деньги,
возможно, что они будут у новичка».
Тебя выпускают, новых заключают, и машина продолжает свою работу.
Я встретил человека,
арестованного девять лет назад за попрошайничество в Волгринсе.
Ему не под силу было выплатить штрафы и судебные издержки по этому делу.
Когда он был молод, он выжил после пожара своего дома
только потому, что, спасаясь, прыгнул из окна третьего этажа.
Но это падение повредило его мозг
и некоторые части тела, включая ногу.
Поэтому он не мог ходить
и жил на выплаты по соцстраховке.
Встретившись с ним в его квартире,
я не увидел там ничего ценного, даже еды в холодильнике.
Он был всегда голодным.
У него не было в квартире ничего ценного за исключением куска картона,
на котором он написал имена своих детей.
Он лелеял его и был счастлив показать его мне.
Но он не мог платить штрафов и платежей, не имея ничего.
За последние девять лет он был арестован 13 раз
и пробыл в тюрьме целых 130 дней по делу о попрошайничестве.
Одно из этих заключений длилось 45 дней.
Только представьте, что значит просидеть где-то до конца июня
в таком месте, какое я описал пару минут назад.
Он рассказал мне о попытках самоубийства, увиденных в тюрьме Фергюсона;
о том, как один человек нашёл способ повеситься
вне досягаемости сокамерников,
поэтому всё, что им оставалось, — это кричать и кричать,
привлекая внимания охранников,
чтобы те пришли и обрезали верёвку.
Охранникам понадобилось более пяти минут,
и когда они пришли, человек был без сознания.
Тогда они вызвали санитаров, те вошли в камеру,
сказав: «Всё в порядке»,
и просто оставили его на полу.
Я слышал много подобных рассказов, и они меня не удивили,
потому что самоубийство — это основная причина смерти в наших тюрьмах.
Это связано с отсутствием внимания к психике наших заключённых.
Я встретил одинокую мать троих детей, зарабатывающую семь долларов в час.
Они живут на продовольственные талоны.
Около десяти лет назад
она получила пару штрафов за нарушение ПДД и штраф за мелкое воровство,
и она не могла заплатить требуемые штрафы.
С тех пор она была по этим делам в тюрьме около 10 раз,
но у неё шизофрения и биполярное расстройство,
и она нуждается в ежедневном приёме лекарств.
У неё нет доступа к лекарствам в тюрьме Фергюсон,
потому что там ни у кого нет к ним доступа.
Она мне рассказала, чтó значит провести две недели за решёткой,
видя в галлюцинациях людей и тени, и слыша голоса,
умоляя о таблетках, которые остановили бы всё это,
и быть не замеченной никем.
Это считается нормой.
У 30 % женщин в наших местных тюрьмах — проблемы с психикой,
подобные её проблемам,
но только одна из шести получает медицинскую помощь в тюрьме.
Я слышал все эти истории об отвратительном подземелье,
используемом Фергюсоном для своих должников.
Когда для меня пришло время
увидеть её воочию и посетить его,
я не знал, чего ожидать,
но такого я точно не ожидал.
Это обычное правительственное здание,
оно выглядит как почта или школа.
Это напомнило мне, что эти незаконные схемы вымогательства
не запущены где-то в тени,
они работают в открытую должностными лицами у власти.
Это вопрос политики государства.
Это мне напомнило, что вообще заключение в тюрьму бедных,
даже вне контекста тюрьмы для должников,
играет заметную и центральную роль в нашей судебной системе.
Я имею в виду нашу политику залогов.
В нашей системе, будь вы в тюрьме или на свободе,
предварительное заключение — не показатель того, насколько вы опасны
или насколько велик риск вашего побега.
Это вопрос того, по силам ли вам оплатить сумму залога.
Билл Косби, залог которого составлял миллион долларов,
немедленно подписывает чек и не проводит ни секунды в камере.
Но Сандра Бланд, умершая в тюрьме,
была там потому, что её семья не была в состоянии найти 500 долларов.
По всей стране полмиллиона таких, как Сандра Бланд;
500 000 людей сейчас в тюрьме
только потому, что они не могут осилить сумму залога.
Нам внушают, что наши тюрьмы — это места для преступников,
но по статистике, это не так:
три из каждых пяти человек в тюрьме — в ожидании суда.
Они не были осуждены за преступление;
они не признаны мелкими нарушителями.
Здесь, в Сан-Франциско,
85 процентов заключённых в нашей тюрьме в Сан-Франциско
являются задержанными до суда.
Это означает, что Сан-Франциско тратит около 80 миллионов долларов
каждый год,
финансируя досудебное заключение.
Многие из находящихся в тюрьме потому, что не могут уплатить залог,
сталкиваются с ничтожными обвинениями.
Количество времени для ожидания суда в заключении больше,
чем сам реальный срок наказания, которые бы они получили,
что означает, что им гарантирован быстрый выход,
если только признаются.
Поэтому выбор таков:
оставаться в этом ужасном месте,
далеко от семьи, и зависящих от меня людей,
почти гарантированно потерять работу
и потом бороться с расходами
или лучше признаться, как того хочет обвинитель, и выйти из тюрьмы?
Они задержаны до суда, но не преступники.
Но после признания вины они станут преступниками,
хотя состоятельный человек
никогда не попадёт в такую ситуацию, потому что за него заплатят залог.
Вы, возможно, сейчас удивляетесь:
«Парень должен вдохновлять, а он что делает...»
(Смех)
«Это наводит тоску. Я хочу получить деньги обратно».
(Смех)
Но в действительности
я нахожу разговоры о заключении в тюрьму менее мрачными, чем альтернатива,
потому, что если мы не говорим об этих проблемах
и не меняем наши представления об этом,
в конце нашей жизни
у нас в тюрьмах будет полно бедных людей, которым там не место.
Это меня угнетает.
Но что меня волнует, это то, что эти истории могут побудить нас
думать о заключении в другом смысле.
Не в стерильных понятиях, таких как «массовое заключение»
или «приговор бархатных нарушителей»,
а по-человечески.
Когда мы помещаем человеческое существо в клетку на дни, недели, месяцы
или даже годы,
что мы делаем с умом и телом этого человека?
В каких условиях это действительно желательно?
Если начать с сотен из нас в этом помещении,
мы можем думать о заключении в тюрьму в ином свете,
затем мы можем отменить тот порядок, о котором я говорил ранее.
Я оставлю вас с мыслью о том,
что если мы хотим что-то основательно изменить —
не только реформировать политику залогов, штрафов и платежей,
но также и любую новую политику, которая придёт на место этой, —
не наказывайте бедных и обездоленных таким же способом.
Если мы хотим таких изменений,
тогда это изменение мышления требуется от каждого.
Спасибо.
(Аплодисменты)
บ่ายฤดูร้อนวันหนึ่ง ในปี 2013
ตำรวจ (วอชิงตัน) ดีซี คุมตัว สอบสวน และค้นตัวชายคนหนึ่ง
ซึ่งเห็นได้ว่า น่าสงสัย และเป็นไปได้ว่าจะอันตราย
นี่ไม่ใช่เสื้อที่ผมใส่ในวันถูกคุมตัว พูดกันอย่างเป็นธรรม
แต่ผมก็มีภาพในวันนั้นอยู่ด้วย
ผมรู้ว่ามันน่ากลัวมาก -- แต่ก็พยายามสงบอารมณ์ไว้
(เสียงหัวเราะ)
ในเวลานั้น ผมกำลังฝึกงานอยู่ที่
สำนักงานทนายความสาธารณะ ใน วอชิงตัน ดีซี
และผมไปที่สถานีตำรวจเพราะงาน
ผมกำลังเดินออกมา
แต่ก่อนที่ผมจะไปถึงรถ
รถตำรวจสองคัน ก็เข้ามาจอดกั้นทางออก
และตำรวจคนหนึ่งก็เข้ามาทางด้านหลังของผม
และก็บอกให้ผมหยุด ถอดเป้ออก
และเอามือวางไว้บนรถตำรวจ ที่จอดอยู่ถัดจากเราไป
ตำรวจประมาณสัก 12 คน ก็มารวมตัวกันอยู่ใกล้ๆเรา
ทุกคนมีปืนพก
บางคนก็มีปืนไรเฟิลจู่โจม
พวกเขารื้อค้นเป้ของผม
และค้นตัวผมจนทั่ว
พวกเขาถ่ายรูปผมที่ยืนแผ่ตรงรถตำรวจไว้
และพวกเขาก็หัวเราะ
ขณะที่ทั้งหมดนี้กำลังเกิดขึ้น --
ขณะที่ผมยืนแผ่ที่รถตำรวจ กำลังพยายาม ไม่สนใจขาที่กำลังสั่นอยู่ของผม
พยายามคิดให้แจ่มชัดว่า ผมควรจะทำอย่างไรดี --
ผมก็ฉุกคิดขึ้นว่ามันแปลก
เพราะเมื่อผมดูตัวเองในรูปนี้
หากว่าผมจะบรรยายตัวเอง
ผมก็จะบรรยายทำนองว่า
"ชายอินเดียอายุ 19 ปี เสื้อยืดสีสด สวมแว่นตา"
แต่ตำรวจไม่ได้ให้รายละเอียดที่ว่านี้ไว้เลย
ตอนรายงานเกี่ยวกับผมไปในวิทยุสายตรวจ
พวกเขารายงานแค่ว่า "ชายตะวันออกกลาง แบกเป้
ชายตะวันออกกลาง แบกเป้"
แล้วคำบรรยายนี้ก็ไปปรากฏในรายงานคดี
ผมไม่เคยคิดเลยว่ารัฐบาลของผม จะใช้คำเหล่านี้บรรยายตัวผม
"ดักซุ่ม"
"ชั่วร้าย"
"ผู้ก่อการร้าย"
และการควบคุมตัวก็ยืดเยื้อไปอย่างนี้
พวกเขาส่งสุนัขที่ถูกฝึกให้ดมระเบิด ดมกวาดไปทั่วบริเวณที่ผมเคยผ่านไป
สอบถามไปที่รัฐบาลกลางเพื่อดูว่า ผมอยู่ในรายชื่อที่ต้องจับตาดูหรือไม่
พวกเขาส่งตำรวจนักสืบมาสองคน มาสอบผมว่า
ในเมื่อผมอ้างว่าผมไม่มีอะไรปิดบัง
แล้วทำไมผมถึงไม่ยอมให้ค้นรถ
และผมก็เห็นได้ว่าพวกเขาไม่พอใจผมนัก
แต่ผมก็รู้สึกว่า ผมไม่มีทางรู้เลย ว่าพวกเขาจะทำอะไรต่อไป
ถึงจุดหนึ่ง ตำรวจที่ค้นตัวผม
ถึงกับไล่ดูตามผนังข้างสถานีตำรวจ เพื่อดูว่ากล้องวงจรปิดอยู่ตรงไหน
เพื่อดูว่ามีเทปบันทึกเหตุการณ์ ไว้มากแค่ไหน
พอตำรวจทำอย่างนั้น
ก็ชัดเจนว่าผมตกอยู่ใน กำมือพวกเขาเบ็ดเสร็จขนาดไหน
เราทุกคนถูกทำให้คุ้นชินตั้งแต่ยังเด็ก
เกี่ยวกับตำรวจ การจับกุม และกุญแจมือ
จึงง่ายที่จะลืมว่า ความรู้สึกต่ำต้อย และถูกบังคับเกิดได้มากขนาดไหน
จากการกักขังหน่วงเหนี่ยว
ผมรู้ มันฟังเหมือนว่าประเด็นที่ผมอยากสื่อ
คือที่ผมถูกปฏิบัติอย่างเลวร้าย เพราะสีผิวของผม
ก็ถูกที่ผมไม่คิดว่าผมจะถูกคุมตัวหรอก ถ้าผมเป็นคนผิวขาว
แต่จริงๆแล้ว ที่ผมคิดจะพูดในวันนี้ เป็นเรื่องอื่น
ที่ผมคิดคือ เรื่องอาจเลวร้ายกว่านี้ได้ขนาดไหน
หากผมไม่ใช่คนรวย
ผมหมายถึงว่า พวกเขาคิดว่าผมอาจกำลังพยายาม จะวางระเบิด
และพวกเขาก็ตรวจสอบความเป็นไปได้นั้น อยู่นานชั่วโมงครึ่ง
แต่ผมไม่ได้ถูกใส่กุญแจมือ
ไม่ถูกจับยัดห้องขัง
ถ้าผมมาจากชุมชนคนผิวสีที่ยากจน ของกรุงวอชิงตันดีซี
และพวกเขาคิดว่า ผมเป็นอันตราย ต่อชีวิตของตำรวจ
เรื่องอาจจบลงต่างไปจากนี้
และที่จริง ในระบบของเรา ผมคิดว่าเป็นคนรวย
ซึ่งถูกสงสัยว่ากำลังพยายาม จะวางระเบิดสถานีตำรวจ
ดีกว่าเป็นคนยากจน
ที่ต้องสงสัยในเรื่องที่เบากว่านี้มากๆ
ขอยกสักหนึ่งตัวอย่าง จากงานของผมในปัจจุบัน
ขณะนี้ผมกำลังทำงานอยู่ที่ องค์กรสิทธิพลเมือง ในดีซี
ที่ชื่อว่า "ความเป็นธรรมที่เท่าเทียม ภายใต้กฎหมาย"
ขอเริ่มด้วยการตั้งคำถามกับทุกท่าน
กี่ท่านครับ ที่เคยได้รับใบสั่งจากการ จอดรถในที่ห้ามจอด
ยกมือครับ
ใช่ เหมือนผมเลยครับ
และตอนที่ผมต้องจ่ายค่าปรับ
ก็รู้สึกหงุดหงิด รู้สึกแย่
แต่ก็ผมจ่ายค่าปรับ และใช้ชีวิตต่อไป
ผมคิดว่า ท่านทั้งหลายส่วนใหญ่ ก็จ่ายค่าปรับไปเช่นกัน
แต่สมมติว่า คุณไม่มีเงินจ่ายค่าปรับ ตามใบสั่ง
และครอบครัวคุณก็ไม่มีเงินจ่ายด้วย แล้วจะเกิดอะไรขึ้น
สิ่งหนึ่งที่ไม่ควรเกิดขึ้น ตามหลักกฎหมาย ก็คือ
คุณไม่ควรถูกจับและขัง
เพียงเพราะคุณไม่สามารถจ่ายค่าปรับได้
ผิดกฎหมายรัฐบาลกลางสหรัฐฯเลยนะครับ
แต่นั่นกลับเป็นสิ่งที่รัฐบาลท้องถิ่น ทั่วประเทศกำลังทำอยู่
กับประชาชนที่ยากจน
และมีหลายคดีที่องค์กร "ความเป็นธรรมฯ" รับผิดชอบ
ตั้งเป้าโจมตีการใช้คุกไว้ขังลูกหนี้แบบนี้
คดีหนึ่งของเรา มีจำเลยเป็น เมืองเฟอร์กูสัน รัฐมิสซูรี
ผมรู้ว่า เมื่อพูดถึงเฟอร์กูสัน
หลายๆท่านจะคิดถึงตำรวจที่ใช้ความรุนแรง
แต่วันนี้ผมจะพูดในมุมที่ต่างออกไป
ในเรื่องเกี่ยวกับตำรวจและประชาชน
ตำรวจเฟอร์กูสันออกหมายจับโดยเฉลี่ย มากกว่า 2 หมาย
ต่อคนต่อปี
ส่วนใหญ่เหตุที่ออกคือ การไม่จ่ายค่าปรับให้ศาล
เมื่อผมลองนึกว่า จะรู้สึกยังไง หากทุกครั้งที่ออกจากบ้าน
มีโอกาสเสมอที่ตำรวจจะเทียบ ทะเบียนรถผมกับฐานข้อมูล
พอเห็นหมายจับเพราะไม่จ่ายค่าปรับ
ตำรวจก็จะจับผมเหมือนที่ดีซี
แล้วก็เอาผมไปขังคุก
แค่คิดก็รู้สึกแย่แล้ว
ผมได้พบหลายคนในเฟอร์กูสัน ที่เคยมีประสบการณ์นี้
และก็ฟังเรื่องของพวกเขา
ในเรือนจำเมืองเฟอร์กูสัน
ในแต่ละห้องขังเล็กๆ จะมีเตียงสองชั้นกับโถส้วม
แต่พวกเขาจะขังคนสี่คน ในแต่ละห้อง
ดังนั้นจึงมีสองคนนอนบนเตียง ส่วนอีกสองคน นอนบนพื้นห้อง
แต่คนหนึ่งไม่มีที่พอนอน เว้นแต่ถัดจากโถส้วมสกปรกนั้น
ซึ่งไม่เคยถูกทำความสะอาด
จริงๆแล้ว ห้องขังทั้งห้อง ไม่เคยถูกทำความสะอาด
ดังนั้นทั้งพื้นและผนังห้อง จึงมีแต่คราบเลือดและน้ำมูก
ไม่มีน้ำที่จะดื่ม
ยกเว้นน้ำที่ไหลจากหัวก๊อก ที่เชื่อมต่อกับโถส้วม
น้ำดูสกปรก รสชาติก็สกปรก
อาหารไม่เคยได้กินอิ่ม
ไม่เคยได้อาบน้ำ
ผู้หญิงมีประจำเดือนโดยไม่มีผ้าอนามัย
คนเจ็บป่วยไม่ได้รับการดูแล
เมื่อผมถามหญิงคนหนึ่ง ถึงการดูแลทางการแพทย์
เธอหัวเราะ และบอกว่า "ไม่ ไม่มีหรอก
เรื่องเดียวที่ผู้คุมจะใส่ใจคุณ คือ เรื่องเซ็กส์"
ครับ พวกเขาพาลูกหนี้มาที่นี่ และบอกว่า
"เราจะไม่ปล่อยแกออกไปหรอก จนกว่าจะจ่ายหนี้ครบ"
และถ้าคุณจ่ายได้ -- ถ้าคุณติดต่อ คนในครอบครัวได้
คนที่หาเงินมาได้สักทางแล้วล่ะก็
บางทีคุณอาจได้ปล่อยตัวออกมา
ถ้ามีเงินพอ คุณก็ได้ออกมา
แต่ถ้าเงินไม่พอ คุณก็ต้องถูกขัง หลายวัน หลายสัปดาห์
และทุกวันผู้คุมก็จะมาที่ห้องขัง
และต่อรองกับลูกหนี้ เกี่ยวกับค่าไถ่อิสรภาพในวันนั้น
คุณจะถูกขังจนถึงจุดหนึ่ง ที่พื้นที่คุกถูกใช้จนเต็ม
และพวกเขาอยากเคลียร์ให้คนใหม่เข้ามา
ณ จุดนั้น พวกเขาก็จะคิดว่า
"ดูท่าแล้วคนนี้ไม่น่าหาเงินมาได้
แต่คนใหม่น่าจะมีปัญญากว่า"
คุณออกไป คนใหม่เข้ามา และกลไกก็เคลื่อนไปแบบนั้น
ผมพบชายคนหนึ่ง
ซึ่งเมื่อเก้าปีก่อน ถูกจับเรื่อง ทำตัวเป็นขอทานในร้านวอลกรีนส์
เขาไม่มีเงินจ่ายค่าปรับและค่าธรรมเนียมศาล จากคดีนั้น
ตอนที่ยังอายุน้อย เขารอดชีวิตจากไฟไหม้บ้านมาได้
โดยกระโจนออกมาจากหน้าต่าง บ้านชั้นที่สามเพื่อหนีไฟ
แต่การโดดลงมาทำให้ เขาได้รับบาดเจ็บที่สมอง
และหลายส่วนในร่างกาย รวมทั้งขาของเขา
เขาจึงทำงานไม่ได้
และต้องพึ่งเงินประกันสังคม เพื่ออยู่รอด
เมื่อผมพบเขาในห้องพัก
เขาไม่มีของมีค่า -- ไม่มีกระทั่งอาหารในตู้เย็น
เขาจึงหิวตลอดเวลา
เขาไม่มีของมีค่าในห้องเลย ยกเว้นกระดาษแข็งแผ่นเล็กๆ
ที่เขาเขียนชื่อลูกๆของตัวเองไว้
เขาทะนุถนอมกระดาษแผ่นนี้มาก และดีใจที่ได้ให้ผมดู
แต่เขาจ่ายค่าปรับและค่าธรรมเนียมศาลไม่ได้ เพราะเขาไม่มีอะไรจะจ่าย
ตลอดเก้าปีที่ผ่านมา เขาถูกจับมาแล้ว 13 ครั้ง
และถูกขังมาแล้วทั้งสิ้น 130 วัน จากข้อหาในครั้งนั้น
ซึ่งมีครั้งหนึ่งที่ขังนานถึง 45 วัน
นึกดูนะครับ เท่ากับตั้งแต่ตอนนี้ ไปจนถึงสักวันในเดือนมิถุนายน
ในสถานที่ซึ่งผมเพิ่งบรรยาย ไปเมื่อครู่นี้
เขาเล่าถึงการพยายามฆ่าตัวตาย ทุกครั้งที่เห็นในคุกเฟอร์กูสัน
เล่าถึงตอนที่ชายคนหนึ่งพบวิธี ที่จะแขวนคอตัวเอง
แต่ไกลเกินกว่านักโทษอื่นจะช่วยได้
คนอื่นจึงได้แต่ตะโกน ตะโกน และก็ตะโกน
พยายามให้ผู้คุมหันมาสนใจ
เพื่อให้ลงมาดู และตัดเชือกเอาตัวลงมา
เขาเล่าว่า ผู้คุมใช้เวลากว่าห้านาที กว่าจะตอบสนอง
แต่กว่าจะมาถึง ชายคนนั้นก็หมดสติไปแล้ว
ผู้คุมจึงเรียกเจ้าหน้าที่กู้ชีพมา เจ้าหน้าที่ก็ไปที่ห้องขัง
และบอกว่า "เขาไม่เป็นอะไร"
แล้วก็ทิ้งชายคนนั้นไว้ที่เดิม
ผมได้ฟังเรื่องแบบนี้หลายครั้ง และก็ไม่ควรประหลาดใจนัก
เพราะการฆ่าตัวตาย เป็นเหตุสำคัญเดียว ของการตายในคุกท้องถิ่นของเรา
เรื่องนี้เกี่ยวโยงกับการไม่มีบริการ ดูแลสุขภาพจิตในคุกของเรา
ผมได้พบหญิงคนหนึ่ง เป็นแม่เลี้ยงเดี่ยว ดูแลลูกสามคน ทำงานได้ชั่วโมงละเจ็ดดอลลาร์
เธอต้องพึ่งพาแสตมป์อาหาร เพื่อเลี้ยงตัวเอง และลูกๆ
เมื่อประมาณสิบปีก่อน
เธอถูกใบสั่งจราจรมา 2-3 ใบ และโดนข้อหาลักทรัพย์ที่ไม่รุนแรง
เธอไม่มีเงินจ่ายค่าปรับ และค่าธรรมเนียมในคดีเหล่านั้น
ตั้งแต่นั้น เธอเข้าคุกเพราะข้อหาพวกนั้น มาประมาณ 10 ครั้งแล้ว
แต่เธอเป็นโรคจิตเภท และโรคอารมณ์แปรปรวนสองขั้ว
และเธอต้องกินยาทุกวัน
เธอไม่มีทางได้กินยาเหล่านั้น ในคุกเฟอร์กูสัน
เพราะไม่มีใครได้กินยาประจำตัว
เธอเล่าให้ฟังว่า การที่ต้องอยู่ในกรงขัง นานสองอาทิตย์ มันเป็นยังไง
ต้องทนเห็นภาพหลอนคนและเงาดำ และได้ยินเสียงต่างๆ
เธอร้องขอยาที่จะปัดเป่าอาการทั้งหมด
แต่คำร้องขอถูกเพิกเฉย
ซึ่งก็ไม่ได้ผิดปกติอะไร
ผู้หญิง 30% ในคุกของเรานั้น ป่วยทางจิตอย่างหนัก
เหมือนกับหญิงคนนี้
แต่มีแค่เพียง 1 ใน 6 เท่านั้น ที่ได้รับการรักษาระหว่างอยู่ในคุก
ผมได้ฟังเรื่องทั้งหมด เกี่ยวกับสภาพคุกอันน่ารังเกียจ
ที่เมืองเฟอร์กูสันเอาไว้ใช้ขังลูกหนี้
แต่เมื่อผมได้ไปเห็นของจริง
จากการไปเรือนจำเฟอร์กูสัน
ผมไม่แน่ใจว่า ผมคาดว่าจะเห็นอะไร
แต่ผมไม่ได้คาดว่าจะเห็นภาพนี้
ภาพของสถานที่ราชการธรรมดา
ซึ่งอาจจะเป็นที่ทำการไปรษณีย์ หรือโรงเรียนก็ได้
มันเตือนใจผมว่ามาตรการกรรโชก ที่ผิดกฎหมายเหล่านี้
ไม่ได้หลบซ่อนในเงามืดที่ไหนเลย
แต่กลับทำโดยเปิดเผย โดยเจ้าหน้าที่รัฐของเรา
นี่เป็นประเด็นนโยบายสาธารณะ
และทำให้ผมระลึกว่า การขังคนเพราะความจน
แม้จะมิใช่เพราะเหตุไม่มีเงินจ่ายค่าปรับ
มีตำแหน่งที่ชัดเจนและเป็นศูนย์กลาง ในระบบความยุติธรรมของเรา
สิ่งที่ผมคิดในใจคือ นโยบายการประกันตัวของเรา
ในระบบของเรา การตัดสินว่าคุณจะถูกขัง หรือเป็นอิสระ
ในระหว่างพิจารณา ไม่ได้ขึ้นกับว่า คุณอันตรายแค่ไหน
หรือคุณมีความเสี่ยงที่จะหนี มากน้อยแค่ไหน
แต่ขึ้นกับว่าคุณมีเงิน จ่ายค่าประกันตัวหรือไม่
บิล คอสบี ซึ่งศาลตั้งวงเงินประกันไว้ ที่หนึ่งล้านดอลลาร์
เซ็นเช็คจ่ายได้ทันที และไม่ต้องอยู่ในห้องขังแม้วินาทีเดียว
แต่ แซนดรา แบลนด์ ซึ่งตายในคุก
ต้องถูกขังเพียงเพราะว่าครอบครัว หาเงิน 500 ดอลลาร์ มาวางศาลไม่ได้
ที่จริงแล้วมีคนอย่าง แซนดร้า แบลนด์ ครึ่งล้านคนอยู่ทั่วประเทศ --
คน 500,000 คนซึ่งติดคุกในขณะนี้
ต้องถูกขังเพียงเพราะ ไม่มีเงินประกันตัว
เราถูกพร่ำบอกว่า เรือนจำเป็นที่สำหรับอาชญากร
แต่ถ้าดูตามสถิติแล้ว ไม่ใช่เลย
มี 3 คนในทุกๆ 5 คนในคุกขณะนี้ ต้องถูกขังระหว่างพิจารณา
พวกเขายังไม่ได้ถูกตัดสินว่า กระทำความผิดใดๆ
พวกเขาไม่ได้รับสารภาพว่าทำผิดข้อหาใด
และที่นี่เอง ในซานฟรานซิสโก
85 % ของผู้ต้องขังในคุกของเรา ในซานฟรานซิสโก
เป็นผู้ต้องขังระหว่างพิจารณา
ซึ่งหมายความว่า ซานฟรานซิสโก กำลังใช้เงินราว 80 ล้านดอลลาร์
ทุกๆปี
ในการขังระหว่างพิจารณา
คนเหล่านี้ต้องอยู่ในคุกเพียงเพราะ ไม่มีเงินประกันตัว
ทั้งที่โดนข้อหาเล็กน้อยมาก
ขนาดที่ระยะเวลาที่ต้องติดคุก ในระหว่างพิจารณา
นานกว่าโทษจำคุกตามคำพิพากษา หากผิดจริงเสียอีก
ซึ่งก็แปลว่า พวกเขาจะได้ ออกจากคุกเร็วขึ้นแน่
เพียงแค่รับสารภาพ
ดังนั้นทางเลือกที่มีก็คือ
เราควรจะอยู่ในที่น่ากลัวนี้ต่อ
อยู่ไกลจากครอบครัวและคนที่ต้องดูแล
และแทบจะฟันธงได้เลยว่า ต้องตกงานแน่
เพื่อสู้คดีหรือไม่
หรือจะรับสารภาพในข้อหา ที่อัยการชงมา และไปให้พ้นจากที่นี่
ณ จุดนี้ พวกเขาเป็นแค่ ผู้ต้องขังระหว่างพิจารณา ไม่ใช่อาชญากร
แต่พอรับสารภาพ เรากลับเรียกพวกเขาว่าอาชญากร
ทั้งที่คนรวยไม่มีทางเจอเหตุการณ์แบบนี้
เพราะคนรวยจะได้ประกันตัวออกไป
ถึงตรงนี้ คุณอาจจะสงสัยว่า
"นายคนนี้ต้องมาพูดสร้างแรงบันดาลใจ แล้วนี่พล่ามอะไรอยู่ --
(เสียงหัวเราะ)
"เรื่องนี้น่าหดหู่ใจเหลือเกิน ฉันต้องการเงินคืน"
(เสียงหัวเราะ)
แต่ในความเป็นจริงแล้ว
ผมคิดว่า การพูดเรื่องการขังคนจนนั้น หดหู่ใจน้อยกว่าเรื่องอื่นมาก
เพราะผมคิดว่า หากเราไม่พูดถึงปัญหาเหล่านี้
และถ้าเราไม่เปลี่ยนความคิด เรื่องคุกไปด้วยพร้อมกัน
ในบั้นปลายชีวิตของเราทุกคน
เราจะยังคงมีคุกที่เต็มไปด้วยคนจน ซึ่งไม่ควรจะอยู่ที่นั่น
นั่นต่างหากที่ทำให้ผมหดหู่ใจ
แต่ที่น่าตื่นเต้นสำหรับผม คือ เรื่องเหล่านี้สามารถดลใจเรา
ให้คิดถึงการจำคุกในแง่มุมที่ต่างออกไป
ไม่ใช่นโยบายที่ฟังแห้งแล้ง อย่าง "การจำคุกมวลหมู่ประชาชน"
หรือ "การลงโทษจำเลยในคดีไม่ร้ายแรง"
แต่ในแง่ความเป็นมนุษย์
เมื่อเราจับมนุษย์ไปไว้ในกรง นานหลายวัน หลายสัปดาห์ หรือหลายเดือน
หรือกระทั่งเป็นปีๆ
เรากำลังทำอะไรต่อจิตใจ และร่างกายของคนคนนั้น
ต้องตกอยู่ใต้เงื่อนไขใด เราถึงจะเต็มใจยอมทำเรื่องแบบนั้น
ดังนั้น แม้แค่เริ่มต้นกับพวกเรา ไม่กี่ร้อยคนในห้องนี้
เราก็อาจมุ่งมั่นนึกถึงการคุมขัง ในแง่มุมที่ต่างออกไปได้
แล้วเราก็จะแก้ไขความคุ้นชิน ที่ผมพูดถึงไปก่อนหน้านี้ได้
ถ้าผมจะฝากอะไรก็ตามในวันนี้ หวังว่าจะเป็นความคิด
ว่าหากเราอยากให้สิ่งใด เปลี่ยนแปลงตั้งแต่รากฐาน --
ไม่ใช่แค่เพื่อปฏิรูปนโยบายประกันตัว ค่าปรับและค่าธรรมเนียม
แต่เพื่อให้มั่นใจได้ว่า นโยบายใหม่ใดๆ ที่จะมาแทนที่
จะต้องไม่ลงโทษคนยากจนและคนชายขอบ
หากเราอยากเห็นความเปลี่ยนแปลงนี้
การเปลี่ยนแปลงในกระบวนคิด คือสิ่งที่เราทุกคนต้องทำ
ขอบคุณครับ
(เสียงปรบมือ)
2013 yazı, bir öğleden sonra,
DC polisi bir adamı şüpheli ve potansiyel tehlikeli göründüğü için
tutukladı, sorguladı ve aradı.
Dürüst olmak gerekirse tutuklanma gününde bunları giymiyordum,
ama o günden bir resmim var.
Bayağı korkutucu olduğunu biliyorum, sakin kalmaya çalışın.
(Gülüşler)
O günlerde, Washington DC'de
Kamu Savunma Hizmetleri'nde staj yapıyordum
ve de iş için karakolu ziyaret ediyordum.
Tam yola koyulmuştum ki
arabama gidene kadar
iki polis arabası çıkışı kapatmak için önüme doğru çekildi
ve bir polis memuru arkamdan yaklaştı.
Durmamı, sırt çantamı çıkarmamı
ve yanımızda duran polis arabasına ellerimi koymamı söyledi.
Yaklaşık bir düzine polis memuru etrafımızda toplanmıştı.
Hepsinin silahları vardı,
bazılarının ise taarruz tüfekleri.
Çantamı silahlarla aradılar.
Pata küte üstümü aradılar.
Polis arabasına uzanmış hâlimin resmini çektiler
ve güldüler.
Ve bütün bunlar yaşanırken,
polis aracında titreyen bacaklarımı görmezlikten gelmeye çalışırken,
ne yapmam gerektiği hakkında düşünmeye çalışırken,
bir şey garibime gitti.
Kendime bu resimde baktığımda,
eğer kendimi tanıtsaydım,
şöyle bir şey söylerdim;
"19 yaşlarında Hintli genç, renkli tişört, gözlük takıyor."
Ama onlar ise bu detayların hiçbirini polis radyolarında
beni tanıtırken söylememişlerdi;
Sürekli: "Orta doğulu, sırt çantalı bir adam.
Orta doğulu, sırt çantalı bir adam." deyip durmuşlardı.
Bu tasvir de polis tutanaklarına taşındı.
Kendi devletim tarafından hiçbir zaman şu şekilde tasvir edilmeyi beklemezdim:
"sinsi,"
"hain,"
"terörist."
Ve gözaltı böyle devam etti.
Bulunduğum yeri taramaları için eğitilmiş köpekler gönderdiler.
Herhangi bir izleme listesinde olup olmadığımı
kontrol için federal hükûmeti aradılar.
Çapraz sorgu yapmaları için birkaç detektif gönderdiler.
Saklayacak bir şeyim yoksa
neden arabamın aranmasına razı olmadım diye.
Görebiliyordum ki benden memnun değillerdi,
yine de devamında ne yapacakları hakkında fikrim olmadığını hissettim.
Bir noktada beni arayan polis
ne kadarının kayıt edildiğini görmek için karakolda
güvenlik kamerasını aradı.
Bunu yaptığında,
o zaman tamamen insaflarına kaldığım kafama dank etti.
Sanıyorum ki çoğumuz küçük yaştan beri
polislerin var olmalarına, tutuklamalara ve kelepçelere alıştık ki
başka bir insanın bedenini ele geçirmenin
ne kadar da aşağılayıcı ve zorlayıcı olduğunu unuttuk.
Hikâyemin ana konusu rengim yüzünden ne kadar
kötü davranıldığımmış gibi gelebilir,
belki de evet, beyaz olsaydım tutuklanacağımı sanmazdım.
Ama aslında, bugün aklımda olan başka bir şey.
Aklımda olan, varlıklı olmasaydım
işlerin ne kadar daha kötü olacağı.
Yani, oraya bir patlayıcı yerleştirmeye çalıştığımı düşündüler
ve bu olasılığı bir buçuk saat boyunca araştırdılar
ama hiçbir zaman kelepçe takılmadı
ya da bir hücreye girmedim.
Bence Washington DC'nin beyaz olmayan yoksul topluluklarından olsaydım
ve memurların hayatlarını tehlikeye attığımı düşünselerdi
işler daha farklı sona erebilirdi.
Ve işin doğrusu, sistemimizde daha küçük suçlarla yargılanan
fakir bir insan olmaktan çok,
karakolu havaya uçurmayı denemekle yargılanan
varlıklı bir insan olmak daha iyidir.
Şimdiki işimden size bir örnek vermek istiyorum.
Şu anda DC'de "Equal Justice Under Law" (Kanun Önünde Eşit Adalet) adında
bir sivil hak örgütünde çalışıyorum.
Sizlere bir soru sorarak başlayayım.
Kaçınız hayatında bir park cezası aldı?
Ellerinizi kaldırın.
Aynen, ben de aldım.
Ve ödeme zamanı geldiğinde,
sinir bozucu ve kötü hissettirdi,
yine de ödedim ve hayatıma devam ettim.
Çoğunuzun da cezalarını yatırdıklarını tahmin ediyorum.
Peki cezanın tutarını karşılayamayacağınızda
ya aileniz de bu paraya sahip olmadığında ne olur?
Aslında, kanunen olmaması gereken bir şey de
sadece tutarı ödeyemediğinizden dolayı
tutuklanıp hapse girmenizdir.
Federal yasa uyarınca bu yasal değildir.
Ama ülke çapındaki yerel idarelerin fakir insanlara
yaptığı şey aynen budur.
Equal Justice Under Law'da gerçekleşen çoğu dava
bu modern borçlu hapislerini hedefler.
Bir davamız da Ferguson, Missouri'ye karşı.
Ferguson dediğimde çoğunun aklına
polis şiddeti geleceğinden eminim.
Ama bugün vatandaşları ve polis gücü arasındaki ilişkinin
farklı bir boyutunu konuşmak istiyorum.
Ferguson zamanında her yıl kişi başına,
genellikle ödenmemiş borçlar için
ortalama ikiden fazla tutuklama emri gönderiyordu.
Evimden her çıktığımda,
bir polis memurunun plakamı araştırıp
ödenmemiş borç için tutuklama emrim olduğunu görüp
DC'de yaptıkları gibi üzerimi arayıp da
bir hücreye götürdüklerini düşündüğümde,
biraz midem bulanıyor.
Ferguson'da bunu yaşamış olan çoğu insanla tanıştım
ve hikâyelerini dinledim.
Ferguson hücrelerinde,
her bir hücrede bir adet ranzayla tuvalet bulunmasına rağmen
dört kişiyi tek bir hücreye sıkıştırıyorlar.
Yani iki kişi ranzada yatarken, diğer ikisi yerde yatıyor;
biri hiçbir zaman temizlenmemiş pis tuvaletin yanından başka
hiçbir yerde kalamıyor.
Aslında, hücrenin tamamı hiçbir zaman temizlenmemiş ki
yerler ve duvarlar kan ve balgamla kaplı.
Tuvalete bağlı fıçı tapasından gelen sudan başka
içilecek su yok.
Suyun görüntüsü de tadı da kötüydü,
asla yeteri kadar yiyecek yoktu,
herhangi bir duş yeri yoktu,
kadınlar hiçbir hijyen ürünü olmadan regl oluyorlardı,
herhangi bir tıbbi yardımsa hak getire.
Bir kadına tıbbi müdahale hakkında sorduğumda,
güldükten sonra şöyle dedi; "Ah, hayır, hayır.
Gardiyanlardan ancak cinsel müdahale alırsın."
Yani, borçluları buraya getirip de dedikleri şey;
"Borcunda herhangi bir ödeme yapana kadar seni çıkartmıyoruz."
Birkaç kuruş ile gelebilecek bir aile üyesini
ararsanız, ki arayabilirseniz,
belki de çıkabilirsiniz.
Yeteri kadar para olsaydı, çıkmıştınız.
Ama yeteri kadar değilse, orada günlerce ya da haftalarca kalabilir
ve her gün gardiyanların hücrelere gelip
çıkış ücreti hakkında pazarlık etmesini görebilirdiniz.
Hapishanenin kapasitesi bir noktada dolana kadar
ve yeni birini bulmak istedikleri ana kadar orada kalırdınız.
Ve o noktada,
"Tamamdır, bu adamın parayla gelmesi olanaksız,
yeni gelende herhalde vardır." derler.
Siz çıkarsınız, yenileri gelir ve makine böyle işlemeye devam eder.
Dokuz yıl önce Walgreens'te
dilenmekten tutuklanan bir adamla tanıştım.
Cezalarını ve mahkeme ücretini karşılayamamıştı.
Gençken, üçüncü kattaki bir pencereden atlayabildiği için,
bir ev yangınından kurtulmuş.
Ama düşüşü beynine ve bacağıyla birlikte
vücudunun çeşitli taraflarında hasara sebep olmuştu.
Yani çalışamıyor
ve yaşamak için sosyal güvenlik ödemelerine dayanıyordu.
Apartmanında kendisiyle tanıştığımda,
orada kayda değer hiçbir şey yoktu, dolabında yemek bile bulunmuyordu.
Sürekli açtı.
Çocuklarının adını yazdığı bir karton parçasından başka
apartmanında değerli sayılabilecek bir şey yoktu.
Kartona çok değer veriyordu. Bana göstermekten mutluluk duyuyordu.
Yine de vereceği bir şeyi olmadığından ötürü cezalarını ödeyemiyordu.
Geçtiğimiz dokuz yıl boyunca 13 defa tutuklanmış,
sadece dilencilik davasından toplam 130 gün boyunca içeride kalmıştı.
Tek bir hapis süresi 45 gün sürüyordu.
Birkaç dakika önce size bahsettiğim şu andan Haziran'a kadar
öyle bir yerde kaldığınızı bir düşünün.
Ferguson hapishanesinde gördüğü her bir intihar girişiminden bahsetti;
bir keresinde bir adam mahkûmların ulaşamadığı bir yerde
kendisini asmanın bir yolunu bulmuş,
onlar da ancak muhafızların ilgisini çekmek için
bağırıp çağırmışlar ki
gelip de ipini kesebilsinler diye.
Bana muhafızların cevap vermelerinin beş dakikayı aldığını
ve geldiklerinde adamın kendinde olmadığını söyledi.
Sağlık görevlilerini aradıktan sonra görevliler hücreye gelmiş.
"Normale döner." deyip
adamı yerde bırakmışlar.
Böyle çok hikâye duydum ve bu beni şaşırtmamalıydı,
çünkü intihar yerel hapishanelerde en önde gelen ölüm nedenidir.
Bu, hapishanelerdeki akıl sağlığı hizmetlerinin yetersizliğindendir.
Üç çocuğuna bakan, saati yedi dolara çalışan bekâr bir kadınla tanıştım.
Kendisinin ve çocuklarının beslenmesi gıda puluna bağlı.
Yaklaşık on yıl önce,
birkaç trafik cezası aldı ve küçük bir hırsızlık suçu işledi,
dava ücretlerini ve cezalarını ödeyemedi.
O zamandan beri, aynı davalarda yaklaşık 10 defa hapse girdi,
aynı zamanda şizofreni ve bipolar bozukluğu var
ve her gün ilaç kullanması lazım.
Ferguson hapishanesinde bu ilaçları alamıyordu,
çünkü kimse ilaçlarını alamıyordu.
İki haftasını bir hücrede geçirmenin nasıl bir şey olduğunu anlattı;
insanlar ve gölgeler gördüğünü, sesler duyduğunu sanıp
görmezlikten gelmek için
bunları durduracak ilaçlar için bağırıp durduğunu.
Bu hiç de anormal değil:
Yerel hapishanelerdeki kadınların %30'unun tıpkı onun gibi ciddi
akıl sağlığı sorunu var,
fakat yalnızca altıda biri hapisteyken akıl sağlığı hizmeti alabiliyor.
Ferguson'un borçluları için işlettiği
bu acayip zindan hakkındaki tüm hikâyeleri duydum
ve Ferguson hapishanesine
gitme fırsatım oluştuğunda
ne göreceğimden emin olmasam da
bunu beklemiyordum.
Sıradan bir devlet binası.
Postane ya da bir okul olabilirdi.
Bu yasa dışı zorbalık olaylarının gölgeler arkasında
bir yerlerde dönmediği aklıma düştü;
devlet memurları tarafından açıkça yapılıyordu.
Kamu politikasının bir sorunuydu bu.
Ve bu bana, genel manada fakirlerin hapsedilmesinin
borçlu hapsi bağlamının dışında,
adalet sistemimizde bariz ve merkezi bir rol oynadığını hatırlattı.
Aklımda olan kefalet politikamız.
Gözaltında olup olmasanız da, sistemimizde
duruşma süreniz, ne kadar tehlikeli olduğunuza ya da
kaçış riskinizin ne kadar olduğuna bağlı değil.
Kefaletinizi ödeyip ödeyemediğinize bağlı.
Yani kefaleti milyonlarca dolar olan Bill Cosby
anında çek yazarak, hücrede bir saniye bile durmuyor.
Ama hapiste ölen Sandra Bland ise
ailesi 500 dolar bulamadığından oradaydı.
İşin aslı, ülke boyunca yarım milyon Sandra Bland bulunmakta;
sadece kefaletlerini ödeyemediklerinden
hapiste şu an 500 bin kişi bulunuyor.
Bize hapislerimizin suçlular için olduğu söylense de
istatistiksel açıdan asıl olay bu değil:
Hapiste olan beş insanın üçü ön duruşma süresinde içeride.
Herhangi bir suç işlememiş,
bir suçtan hüküm giymemişlerdir.
Burada, San Francisco'da
San Francisco hapishanesindeki mahkûmların yüzde 85'i
ön duruşma tutuklusu.
Bu San Francisco'nun 80 milyon dolar gibi bir rakamı
her yıl ön duruşma hapsine
harcadığı anlamına geliyor.
Kefaleti ödeyemediği için hapiste olan çoğu insan
o kadar küçük suçlamalarla karşı karşıyalar ki
bir duruşma için bekleme süreleri
hüküm giyip de çekecekleri ceza süresinden daha fazla,
yani suçlu bulunsalardı daha hızlı çıkacakları
kesindi.
Yani seçim şu:
Ailemden ve tanıdıklarımdan uzak,
işimi kaybetmem kesinken
bu felaket yerde kalmalı
ve suçlamalarla uğraşmalı mıyım?
Ya da savcı ne derse desin suçlu bulunup çıkmalı mıyım?
Bu noktada, onlar ön duruşma tutuklusudur, suçlu değil.
Ama savunmalarını yaptıktan sonra onlara suçlu deriz,
yine de varlıklı bir kişi asla böyle bir duruma düşmeyecektir,
çünkü varlıklı bir insan kefaletle hemen serbest kalır.
Bu noktada merak ediyor olmalısınız,
"Bu adam ilham kısmında, ne yapıyor ya --
(Gülüşler)
"Fena hâlde içim karardı, paramı geri istiyorum."
(Gülüşler)
Ama işin aslı,
diğer şeyleri konuşmaktansa hapsi konuşmanın daha az moral bozucu
olduğunu düşünüyorum, ama bu konular hakkında konuşmaz
ve hapis hakkında düşündüklerimizi toptan değiştirmezsek,
hayatlarımızın sonunda
hücrelerimiz oraya ait olmayan yoksul insanlarla dolu olur.
İşte bu benim içimi karartıyor.
Ama beni heyecanlandıran şey ise bu hikâyelerle hapsi farklı şekilde
algılayabileceğimiz düşüncesi.
"Kitlesel hapis" ya da "pasif suçluların cezalandırılması"
terimleri gibi verimsiz açıdan değil de
insani açıdan değişmesi.
Bir insanı bir hücreye günler, haftalar, aylar ya da yıllar için
koyarsak,
o insanın aklına ve vücuduna ne yapmış oluruz?
Hangi şartlar altında bunları yapmaya gerçekten isteklisiniz?
Yani bu odadaki birkaç yüz insanla başlasak bile,
hapsi bu farklı yönde düşünebilir
ve önceden sözünü ettiğim normalleştirmeyi geri alabiliriz.
Eğer sizi bugün herhangi bir şeyle bırakıyorsam, umarım ki bu
bir şeyleri kökten değiştirme isteği olur.
Sadece kefalet, ceza ve ücret politikalarının düzenlenmesi değil,
ayrıca fakiri ve marjinali kendi yeni tarzında cezalandırmayan,
bunları değiştirecek yeni ilkeler yaratmaktır.
Öyle bir değişiklik istiyorsak,
bu düşünce değişiminin her birimizde bulunması gereklidir.
Teşekkür ederim.
(Alkışlar)
Одного літнього дня 2013 року
поліція округу Колумбія затримала, допитала і обшукала чоловіка,
який здавався підозрілим і потенційно небезпечним.
Це не те, у що я був одягнений в день затримання, відверто кажучи,
але у мене є і таке фото.
Я знаю, це дуже жахливо - постарайтесь бути спокійними.
(Сміх)
У той час я стажувався
в державній службі захисника округу Колумбія
і відвідував поліцейську дільницю для роботи.
Я якраз виходив
і перед тим, як дійшов до моєї машини,
дві поліцейські машини заблокували мені виїзд
і поліцейський підійшов до мене ззаду.
Він сказав мені зупинитись, зняти рюкзак
і поставити руки на поліцейську машину, припарковану біля нас.
Біля нас зібралося близько десятка поліцейських.
Всі вони мали пістолети,
деякі автомати.
Вони обшукали мій рюкзак.
Вони обшукали мене.
Вони фотографували мене біля поліцейської машини
і сміялись.
І коли все це відбувалося -
я - на поліцейській машині - намагався ігнорувати тремтіння в ногах,
намагався думати чітко, що мені робити -
щось видалось мені дивним.
Коли я подивився на себе на цьому фото -
якби мені довелося описати себе -
я, мабуть, сказав би щось на кшталт:
"19-річний індійський чоловік, яскрава футболка, носить окуляри".
Але вони не включали жодну з цих деталей.
Описуючи мене по раціях,
вони повторювали: "Чоловік з Близького Сходу з рюкзаком",
"Чоловік з Близького Сходу з рюкзаком"
І цей опис з'явився і у поліцейському звіті.
Я ніколи не очікував, що власний уряд опише мене словами:
"таємничий",
"мерзенний",
"терорист".
Затримання проходило так.
Вони відправили натренованих собак знаходити вибухівку туди, де я бував.
Вони подзвонили федеральному уряду, щоб дізнатися, чи за мною не стежили.
Вони відправили декількох слідчих, щоб допитати мене, чому
я стверджував, що мені нічого приховувати
і чому не погодився на обшук моєї машини.
Я бачив, що вони незадоволені мною,
але відчував, що я не можу знати, що вони захочуть робити далі.
В один момент поліцейський, який обшукував мене,
переглянув поліцейську дільницю, щоб дізнатися, де були камери,
щоб побачити, скільки з цього було записано.
І коли він це зробив,
я дійсно усвідомив, що повністю залежу від їхнього милосердя.
Я думаю, що ми всі з молодого віку звикли до думки
про поліцейських, про арешти і наручники,
тому легко забуваємо, як це принизливо і насильно -
мати контроль над тілом іншої людини.
Я знаю, це звучить так ніби суть моєї розповіді у тому,
як погано поводились зі мною через мою расу,
і так, я думаю, що мене не затримали б, якби я був білим.
Але насправді, ось про що я задумався сьогодні.
Задумався, наскільки гірше все могло бути,
якби я не був багатим.
Вони думали, що я намагатимусь закласти вибухівку,
і розслідували цю ймовірність протягом півтори години,
але на мене так і не вдягнули наручники
і не посадили мене до тюремної камери.
Я думаю, якби я був одним з бідних жителів округу Колумбії,
і вони б думали, що я загрожую життю поліцейських,
то все могло закінчитись по-іншому.
Насправді, в нашій системі, краще бути забезпеченою особою,
яку підозрюють у спробі підірвати відділ поліції,
ніж бідною особою,
яку підозрюють у значно, значно меншому порушенні.
Хочу навести приклад з моєї теперішньої роботи.
Тепер я працюю в організації з захисту громадянських прав у Вашингтоні,
яка має назву "Рівне правосуддя за законом".
Дозвольте мені запитати вас дещо.
Як багато з вас отримували штраф за паркування за своє життя?
Підніміть руки.
Так, я також.
І коли я мав оплатити його,
я дратувався,
але заплатив і поїхав далі.
Я припускаю, що більшість з вас також оплатили штраф.
Але що б трапилось, якби ви не змогли дозволити собі вказану суму?
І ваша сім'я також не мала б грошей, що б сталось?
Ну, єдине, що не повинно трапитись відповідно до закону, це те
що вас не можуть затримати й ув'язнити
лише тому, що ви не можете оплатити.
Це порушує Федеральний закон.
Але так чинять місцеві органи влади по всій країні
з бідними людьми.
І багато судових процесів у "Рівному правосудді за законом"
орієнтуються на сьогоднішні боргові в'язниці.
Одна з наших справ проти Фергюсон, Міссурі.
І я знаю, що коли кажу Фергюсон,
багато з вас подумає про насильство з боку поліції.
Але сьогодні я говоритиму про інші сторони
відносин між їхньою поліцією і жителями.
Фергюсон приймав у середньому більше двох ухвал на арешт
на людину в рік,
здебільшого через неоплачений борг суду.
Коли я уявляю, як би це було, якби кожного разу, коли я виходжу з дому,
поліцейський міг перевірити номери моєї машини
й побачити ордер за неоплачений борг,
схопити мене, так як це було у Вашингтоні,
і потім забрати мене до в'язниці,
я почуваюсь немічно.
Я зустрів багато людей з Фергюсона, які стикались з цим,
і вислухав їхні розповіді.
У в'язниці Фергюсона
у кожній маленькій камері, є двох'ярусне ліжко і туалет,
але в кожну камеру поселяють чотири особи.
Двоє людей на ліжку, двоє на підлозі,
при цьому один із них - біля брудного туалету,
якого ніколи не чистили.
Насправді камеру повністю ніколи не мили,
так що підлога і стіни вкриті кров'ю і слизом.
Немає води, щоб напитися,
за винятком клапану, під'єднаного до туалету.
Вода виглядає і смакує брудно,
там завжди нестача їжі,
ніякого душу,
жінки під час менструації без будь-яких засобів гігієни,
без жодної медичної допомоги.
Коли я запитав жінку про медичну допомогу,
вона засміялася і сказала: «О, ні, ні.
Єдину увагу, яку ви отримаєте від охоронців - сексуальну».
Таким чином, вони беруть боржників у це місце і кажуть:
"Ми не дозволимо тобі піти, поки ти не заплатиш борг".
І якщо б ви могли зателефонувати сім'ї,
яка могла б якось допомогти з грошима,
тоді, ймовірно, вас би відпустили.
Якби було достатньо грошей, вас би відпустили.
А якщо ні, ви б сиділи там пару днів чи тижнів,
і кожного дня охоронці спускались би до камер
і торгувались з боржниками про ціну звільнення в цей день.
Ви були б там доти, доки в'язниця не переповнилась,
і вони потребували б когось нового.
Тоді вони думають:
"Гаразд, навряд чи ця людина зможе заплатити,
більш ймовірно, що нова зможе".
Вас випускають, інших ув'язнюють, і процес триває.
Я зустрів чоловіка, який
9 років тому був заарештований за жебрацтво в аптеці.
Він не міг дозволити собі оплатити штраф і судові витрати з цієї справи.
Коли він був молодим, він пережив пожежу в домі -
вистрибнув з третього поверху і врятувався.
Але те падіння пошкодило йому мозок
і декілька частин тіла, зокрема, ногу.
Тож, він не міг працювати
і залежав від соціальних виплат.
Коли я зустрівся з ним у його квартирі,
він не мав нічого цінного - навіть їжі у холодильнику.
Він постійно голодний.
Він не мав нічого цінного у квартирі, крім шматочка картону,
на якому написав імена своїх дітей.
Він сильно цінував це. Гордо показати це мені.
Але він не може заплатити штрафи і витрати, бо у нього немає нічого.
За останні 9 років його арештовували 13 разів
і ув'язнили на цілих 130 днів через випадок з жебракуванням.
Один із арештів тривав 45 днів.
Тільки уявіть собі - пробути від сьогодні і аж до червня
у місці, що я описав декілька хвилин тому.
Він розказав мені про спроби самогубства, які він бачив у цій в'язниці;
про випадок, коли чоловік умудрився повіситись там,
куди не могли досягнути інші в'язні,
так що вони могли тільки кричати, кричати і кричати,
щоб привернути увагу охорони,
аби ті прийшли і зняли його.
Він сказав мені, що охоронці прийшли через п'ять хвилин.
На той час чоловік був непритомний.
Тоді вони викликали фельдшера - лікарі зайшли в камеру
і сказали: "Він буде в порядку".
І просто залишили його там на підлозі.
Я чув багато схожих історій, і вони не повинні мене дивувати,
бо самогубство - основна причина смерті у місцевих в'язницях.
Це пов'язано з браком охорони психічного здоров'я у в'язницях.
Я зустрів жінку, мати трьох дітей, що заробляє 7 доларів на годину.
Вона покладається на продовольчі талони, щоб прогодувати себе і дітей.
Близько 10 років тому вона отримала пару штрафів
за порушення правил дорожнього руху і звинувачення в крадіжці,
та не могла оплатити штрафи і витрати з цих справ.
Відтоді її ув'язнювали близько 10 разів,
але у неї шизофренія і біполярний розлад,
і вона потребує ліки кожного дня.
Вона не має доступу до цих ліків у в'язниці Фергюсон,
бо жоден не має доступу до своїх ліків.
Вона розповіла мені, як це - провести два тижні у тюрмі,
бачити галюцинації людей і тіней і чути голоси,
випрошувати ліки, які б могли це зупинити,
і не отримувати їх.
І це не поодинокий випадок: кожні
30% жінок у в'язницях мають потреби через серйозні психічні проблеми
такі, як і у неї,
проте лише одна з шести отримує психіатричну допомогу, перебуваючи у в'язниці.
Отож, я чув ці всі історії про цю підземну темницю,
що Фергюсон використовує для боржників,
і коли прийшов час побачити все на власні очі
і відвідати в'язницю Фергюсона,
я не був певний, чого саме чекаю,
але цього аж ніяк не сподівався.
Це звичайна будівля уряду.
Це могла би бути пошта або школа.
Це нагадало мені, що незаконні здирства
не виконуються десь в тіні -
їх виконують відкрито державні чиновники.
Це питання державної політики.
І це нагадало мені що біднота в тюрмі,
навіть поза контекстом боргової в'язниці,
грає дуже помітну і важливу роль у системі правосуддя.
Я маю на увазі політику застави.
У нашій системі, затримані ви чи вільні,
очікування суду не залежить від того, наскільки ви небезпечні
чи як багато ризику становите.
Йдеться про те, чи зможете ви внести заставу.
Так, Білл Косбі, якому визначили мільйон доларів застави,
негайно виписав чек і не провів ні секунди у в'язниці.
А Сандра Бленд, яка померла у в'язниці,
опинилася там лише тому, що її сім'я не змогла заплатити 500 доларів.
Насправді, таких як вона - півмільйона по всьому світу -
500 000 сидять зараз у в'язницях,
тому що не можуть виплатити свою заставу.
Нам кажуть, що в'язниці - це місця для злочинців,
але з погляду статистики це не так:
троє з кожних п'яти людей у в'язниці чекають на суд.
Вони не були засуджені за будь-який злочин,
вони не визнали себе винними у злочині.
Прямо тут, у Сан-Франциско,
85% ув'язнених у нашій в'язниці в Сан-Франциско
перебувають у досудовому ув'язненні.
Це означає, що Сан-Франциско витрачає приблизно 80 мільйонів доларів
кожного року
для фінансування досудового ув'язнення.
Багато з тих людей, які сидять у в'язниці, бо не можуть внести заставу,
звинувачені у таких дріб'язкових порушеннях,
що вони довше сидітимуть, чекаючи на суд,
ніж перебували б у в'язниці, якби їх справді визнали винними,
тобто вони гарантовано вийдуть швидше,
якщо признають свою вину.
Так що є вибір:
або залишитись у цьому жахливому місці,
далеко від сім'ї і дітей,
майже гарантовано втратити роботу,
а потім довго виплачувати судові витрати?
Або визнати себе винним у тому, що хоче прокурор, і вийти на волю?
В цей момент вони попередньо-ув'язнені, а не злочинці.
Але як тільки визнають свою вину, ми назвемо їх злочинцями,
хоча багата людина ніколи б не опинилась у такій ситуації,
бо просто внесла б заставу.
На цьому етапі ви, напевно, думаєте:
"Цей хлопець надихає своїми вчинками..."
(Сміх)
"Яка сумна історія. Поверніть мені гроші за квиток".
(Сміх)
Але насправді
розмови про ув'язнення не такі гнітючі, як отой вибір,
бо якщо ми не говоритимемо про ці проблеми
і спільно не змінимо думку про ув'язнення,
через багато років
в'язниці, як і раніше, будуть переповнені бідними, яким там не місце.
Ось що дійсно пригнічує мене.
Але мене надихає те, що ці історії можуть спонукати нас
думати про ув'язнення по-різному.
Не про "масове позбавлення волі", як пишуть у безликих документах,
чи "засудження ненасильницьких злочинців",
а з людської точки зору.
Коли ми кидаємо людину за ґрати на дні, тижні, місяці,
чи навіть роки,
що ми робимо з розумом і тілом цієї людини?
За яких умов ми дійсно готові зробити це?
Тож, починаючи з декількох сотень із нас, в цьому місці,
ми можемо змінити думку про ув'язнення,
змінити його звичне бачення, про яке я згадував раніше
Насамкінець хочу сказати:
якщо ми хочемо щось істотно змінити -
не просто реформувати політику щодо застави, штрафів і судових витрат -
а й переконатися, що нові правила, які замінять старі,
не каратимуть бідних і знедолених новими способами.
Якщо ми хочемо таких змін,
то це зрушення в мисленні потрібно від кожного з нас.
Дякую.
(Оплески)
Vào một buổi chiều mùa hè năm 2013,
cảnh sát Washington đã giữ, thẩm vấn và khám xét một người
có biểu hiện đáng ngờ và tiềm ẩn nguy hiểm.
Thực sự tôi không ăn mặc như thế này vào hôm tôi bị bắt
nhưng tôi cũng có ảnh ngày hôm đó.
Một trải nghiệm kinh khủng, nên tôi cố giữ bình tĩnh.
(Cười)
Tại thời điểm đó, tôi đang làm thực tập
tại văn phòng Dịch vụ Luật sư Công ở Washington DC,
hôm đó tôi đến đồn cảnh sát có việc.
Tôi đang đi ra,
chưa kịp vào xe thì
hai chiếc xe cảnh sát ập đến chặn đường tôi,
và một cảnh sát đến từ sau tôi.
Anh ta bảo tôi dừng lại, tháo ba lô ra,
và đặt hai tay lên xe cảnh sát đang ở gần.
Rồi gần chục cảnh sát vây quanh hai chúng tôi.
Tất cả họ đều có súng lục,
vài người có súng trường.
Họ lục ba lô của tôi.
Họ soát người tôi.
Họ chụp ảnh tôi đang dang mình trên xe cảnh sát,
rồi họ cười.
Khi mọi thứ này diễn ra --
khi tôi trong xe cảnh sát cố lờ đi cái chân run lẩy bẩy,
cố bình tĩnh suy nghĩ xem mình nên làm gì --
có gì đó cứ bám lấy tôi rất lạ.
Khi tôi nhìn mình trong bức ảnh này,
nếu phải miêu tả chính mình,
chắc tôi sẽ nói là,
"Đàn ông, người Ấn Độ, 19 tuổi, mặc áo thun màu sáng, đeo kính."
Nhưng họ chẳng nói bất cứ gì giống như vậy cả.
Trên radio cảnh sát, khi mô tả tôi,
họ cứ nói: "Đàn ông, người Trung Đông, mang ba lô.
Đàn ông, người Trung Đông, mang ba lô."
Lời mô tả này cũng được đưa vào báo cáo cảnh sát của họ.
Tôi chưa từng nghĩ rằng sẽ được chính phủ của mình mô tả bằng những từ này:
"rình mò",
"nham hiểm",
"khủng bố".
Và vụ bắt giữ diễn ra theo hướng này.
Họ cho chó nghiệp vụ tìm chất nổ khắp khu vực tôi đã có mặt.
Họ gọi chính quyền liên bang để xem tôi có thuộc diện bị theo dõi.
Họ cử một số thanh tra vặn hỏi rôi rằng,
nếu tôi nói tôi không có gì phải giấu,
thì tại sao lại không cho lục soát xe.
Tôi nhìn là biết họ không ưa tôi rồi,
nhưng không cách gì tôi biết được họ muốn làm gì tiếp theo.
Có thời điểm, viên cảnh sát soát người tôi
kiểm tra bên hông đồn cảnh sát để tìm máy quay an ninh
để coi máy quay đã ghi lại được những gì.
Và khi anh ta làm thế,
tôi hiểu ngay mình đã nằm gọn trong tay họ rồi.
Tôi nghĩ tất cả chúng ta ngay từ nhỏ đều đã quen
với hình ảnh cảnh sát, bắt giữ và còng tay,
nên rất dễ quên rằng hành động cướp quyền kiểm soát cơ thể người khác
mang tính hèn hạ và áp đặt đến mức nào.
Nghe có vẻ như ý chính của câu chuyện này
là việc tôi đã bị đối xử tệ ra sao vì sắc tộc mình,
cũng đúng, tôi nghĩ tôi sẽ không bị bắt nếu tôi là người da trắng.
Nhưng thực ra, điều tôi muốn nói hôm nay là chuyện khác.
Đó là, sự việc sẽ có thể tệ hơn đến mức nào
nếu tôi không giàu có.
Ý tôi là, họ nghĩ tôi có thể đang mưu tính đặt bom,
và họ điều tra khả năng đó suốt một tiếng rưỡi đồng hồ,
nhưng tôi không bao giờ bị còng tay,
cũng không bao giờ bị tống giam.
Tôi nghĩ nếu tôi sống ở mấy khu nghèo của người da màu ở Washington DC,
và họ nghĩ tôi đang đe dọa mạng sống của cảnh sát,
mọi chuyện chắc có kết cục khác.
Đúng vậy, trong hệ thống này, tôi nghĩ thà chúng ta làm người giàu
bị tình nghi có ý định nổ bom đồn cảnh sát
còn hơn làm người nghèo
bị tình nghi vì những chuyện nhỏ hơn thế này rất nhiều.
Tôi muốn lấy một ví dụ từ công việc hiện tại của tôi.
Hiện tôi đang làm việc cho một tổ chức nhân quyền ở DC,
tên là Equal Justice Under Law.
Để bắt đầu, tôi xin hỏi mọi người câu này.
Bao nhiêu người ở đây đã từng bị dính vé phạt đỗ xe?
Xin giơ tay.
Tôi cũng bị rồi.
Khi phải trả tiền phạt,
tôi thấy bực bội và rất tồi tệ,
nhưng rồi tôi cũng trả, rồi cho qua.
Tôi đoán hầu hết mọi người cũng trả tiền phạt như tôi.
Nhưng sẽ ra sao nếu bạn không có đủ tiền nộp phạt
và gia đình bạn cũng không có tiền để nộp, vậy sẽ thế nào?
Có một điều lẽ ra không nên xảy ra khi có luật pháp là,
người ta lẽ ra không nên bị bắt và bỏ tù
chỉ vì không có đủ tiền nộp phạt.
Vậy là sai theo luật liên bang.
Nhưng chính quyền địa phương trên cả nước đang làm như vậy
với người nghèo.
Rất nhiều vụ kiện tụng ở Equal Justice Under Law
nhằm vào các nhà tù dành cho người thiếu nợ thời hiện đại.
Có một vụ kiện nhằm vào thành phố Ferguson, bang Missouri.
Tôi biết khi nói đến Ferguson,
nhiều người sẽ nghĩ đến nạn bạo lực cảnh sát.
Nhưng hôm nay tôi muốn nói về một khía cạnh khác
của mối quan hệ giữa lực lượng cảnh sát và người dân.
Ferguson ban hành trung bình hơn hai lệnh bắt giữ
trên một người, trên một năm,
đa số là vì chưa trả nợ cho tòa án.
Khi tưởng tượng tới cảnh mỗi khi ra khỏi nhà,
tôi luôn có thể bị cảnh sát kiểm tra biển số xe,
xem lệnh bắt vì chưa trả nợ,
tóm người tôi như hồi ở DC
rồi sau đó tống tôi vào xà lim,
tôi thấy như muốn bệnh.
Tôi đã gặp rất nhiều người ở Ferguson từng trải qua chuyện này,
và tôi đã nghe một vài người tâm sự.
Ở nhà tù Ferguson,
trong mỗi phòng giam nhỏ chỉ có 1 giường tầng và 1 nhà vệ sinh,
nhưng họ lại nhét tận bốn người một phòng.
Nên sẽ có hai người ngủ trên giường và hai người ngủ dưới sàn,
họ chẳng có nơi nào để đi ngoài nhà vệ sinh bẩn thỉu cạnh đó,
không bao giờ chùi dọn.
Thực ra không bao giờ họ vệ sinh phòng giam,
nên sàn nhà và tường dính đầy máu và dịch nhầy.
Không có nước uống,
ngoài nước chảy từ vòi nối với nhà vệ sinh.
Nước có màu và vị rất kinh,
không bao giờ có đủ thức ăn,
không được tắm,
phụ nữ đến kì kinh nguyệt cũng không có đồ vệ sinh,
không có bất kì chăm sóc y tế nào.
Khi tôi hỏi một phụ nữ về chăm sóc y tế,
cô ấy cười và nói: "Ôi làm gì có.
Quan tâm duy nhất anh có được từ cai ngục ở đó là tình dục."
Họ tống những người mắc nợ vào nơi như vậy và bảo:
''Chúng tôi sẽ không thả các người ra cho đến khi các người trả hết nợ."
Nếu bạn có thể liên lạc với một người trong gia đình
có thể xoay sở thế nào đó được một số tiền,
may ra bạn mới được tự do.
Nếu có đủ tiền thì bạn được thả.
Còn nếu không thì bạn cứ ở đó vài ngày hoặc vài tuần,
và mỗi ngày, cai tù sẽ đến tận phòng giam
và mặc cả giá của tự do cho hôm ấy với những người thiếu nợ.
Bạn sẽ ở đó cho đến một lúc nhà giam hết chỗ chứa,
và họ muốn đưa người mới vào.
Lúc đó họ sẽ nghĩ rằng,
"Thôi được, người này coi bộ khó xoay ra tiền,
còn người mới chắc là có tiền đây."
Bạn ra, họ vào, và cỗ máy cứ thế mà hoạt động.
Cách đây 9 năm,
tôi có gặp một người đàn ông bị bắt vì ăn xin ở hiệu thuốc Walgreens.
Ông ta không thể trả tiền phạt cũng như án phí cho vụ đó.
Khi còn nhỏ, nhà bị cháy nhưng ông sống sót,
nhờ ông đã nhảy ra khỏi cửa số tầng ba để thoát nạn.
Nhưng cú nhảy đó đã làm ông bị chấn thương não
và nhiều bộ phận khác trên cơ thể, trong đó có chân.
Mất khả năng lao động,
ông dựa vào tiền trợ cấp an sinh xã hội để tồn tại.
Lúc tôi đến gặp ông tại căn hộ,
chẳng có đồ gì giá trị, thức ăn trong tủ lạnh cũng không.
Ông đói quanh năm.
Ông không có đồ gì đáng giá trong nhà ngoại trừ một tấm bìa các tông nhỏ
có tên của những đứa con do tự tay ông viết.
Ông rất quý nó. Ông hớn hở khoe nó với tôi.
Nhưng ông không trả nổi tiền phạt và án phí vì chẳng có gì để trả.
Trong 9 năm qua, ông đã bị bắt 13 lần,
và ngồi tù tổng cộng 130 ngày vì vụ ăn xin đó.
Có lần ông bị giam suốt 45 ngày.
Thử tưởng tượng cảnh bị nhốt từ giờ cho đến tháng 6
trong cái nơi mà tôi vừa tả cho bạn vài phút trước mà xem.
Ông kể tôi nghe về những vụ cố gắng tự tử ông chứng kiến trong nhà giam Ferguson;
về cái lần có người tìm cách tự treo cổ mình
ngoài tầm với của những bạn tù,
thế nên tất cả những gì họ có thể làm là hét, hét và hét,
để cố gắng làm cai ngục chú ý
để họ xuống cắt dây cho người này.
Và ông kể rằng mãi hơn năm phút đám cai tù mới phản ứng,
và khi họ đến thì người đàn ông đã bất tỉnh.
Thế là họ gọi nhân viên y tế và nhân viên y tế đến phòng giam.
Họ nói: "Ông ấy sẽ ổn",
rồi họ cứ thế để ông ta nằm trên sàn.
Tôi đã nghe nhiều chuyện như vậy, nên không lấy làm ngạc nhiên gì,
vì tự tử là nguyên nhân tử vong hàng đầu trong các nhà tù địa phương.
Nó có liên quan đến việc thiếu chăm sóc y tế tâm thần trong tù.
Tôi gặp một người, là mẹ đơn thân có 3 con, kiếm được 7 đô la 1 giờ.
Cô sống nhờ phiếu thực phẩm để nuôi mình và các con.
Chừng 10 năm trước,
cô lĩnh vài vé phạt giao thông và một án tội ăn trộm vặt,
mà lại không thể trả tiền phạt và án phí cho những vụ đó.
Kể từ đó, cô bị tống giam khoảng 10 lần vì những vụ đó;
vì bị tâm thần phân liệt và rối loạn lưỡng cực
nên cô cần phải uống thuốc mỗi ngày.
Ở nhà tù Ferguson, cô ta không được uống thuốc,
vì chẳng ai được uống thuốc cả.
Cô ta kể với tôi rằng lúc đó giống như sống trong chuồng suốt hai tuần liền,
gặp ảo giác về người và bóng, nghe thấy những giọng nói,
cầu xin được uống thuốc để chấm dứt những ảo giác đó
nhưng chẳng ai ngó tới.
Có điều này cũng không bất thường:
30% số phụ nữ trong các nhà tù địa phương gặp vấn đề tâm thần nghiêm trọng
giống như cô ta,
nhưng chỉ có một trong sáu người nhận sự chăm sóc tâm thần khi ở tù.
Vậy đấy, tôi đã nghe bao câu chuyện về sự giam cầm đáng kinh tởm
mà Ferguson đang làm với các tù nhân,
và cho đến khi tôi tận mắt chứng kiến điều đó
lúc đến thăm nhà tù Ferguson,
tôi không biết mình sẽ thấy gì,
nhưng tôi cũng không nghĩ mình sẽ thấy cảnh này.
Chỉ là một khu cơ quan bình thường,
có thể là bưu điện hoặc trường học.
Nó làm tôi nghiệm ra rằng những hình thức làm tiền phi pháp này
không phải được thực hiện một cách lén lút,
mà được tiến hành công khai bởi những viên chức.
Họ ảnh hưởng đến chính sách công.
Điều này làm tôi nhớ rằng giam giữ người nghèo nói chung,
ngay cả bên ngoài bối cảnh nhà tù giam con nợ,
vẫn đóng vai trò chủ đạo rõ rệt trong hệ thống tư pháp của chúng ta.
Tôi muốn nói về chính sách bảo lãnh ở Hoa Kì.
Đối với thể chế này, dù bạn bị bắt hay bạn tự do,
quá trình chờ xét xử không phản ánh bạn nguy hiểm đến mức nào
hay khả năng bạn bỏ trốn,
mà là vấn đề liệu bạn có thể trả tiền bảo lãnh hay không.
Bill Cosby buộc phải trả một triệu đôla tiền bảo lãnh,
ông ta lập tức kí séc và chẳng hề ở tù đến một giây;
còn Sandra Bland thì chết trong tù
và cô ta ở tù vì gia đình cô không kiếm nổi 500 đôla để bảo lãnh cô.
Thực tế là có đến nửa triệu Sandra Blands trên khắp đất nước này --
nửa triệu người lúc này đang ngồi tù
chỉ vì họ không lo nổi khoản tiền bảo lãnh.
Chúng ta đều biết nhà tù là nơi giam giữ tội phạm,
nhưng về mặt thống kê thì không phải vậy:
3/5 số người ngồi tù là những người đang trong quá trình chờ xét xử.
Những người này chưa bị kết tội,
và họ cũng không nhận tội.
Ngay tại San Francisco,
85% số tù nhân ngồi sau song sắt ở San Francisco
là những người bị giam chờ xét xử.
Điều này có nghĩa là San Francisco đang dành khoảng 80 triệu đôla
mỗi năm
cho việc giam giữ chờ xét xử.
Nhiều người trong số những người ở tù chỉ vì không thể trả tiền bảo lãnh
chỉ đối mặt với những cáo buộc nhẹ
đến mức thời gian chờ xét xử của họ
còn dài hơn mức án họ phải nhận nếu bị kết tội;
điều đó có nghĩa là họ chắc chắn sẽ sớm ra tù
nếu họ chỉ việc nhận tội.
Vậy lựa chọn sẽ là:
"Liệu tôi nên bị giam tại nơi kinh khủng này,
xa gia đình và những người nhờ cậy vào tôi,
gần như chắc chắn sẽ mất việc,
và sau đó kháng án?",
hay là "Tôi cứ nhận tội theo ý muốn của bên công tố, rồi sau đó ra tù?"
Vào lúc đó, họ là người bị giam chờ xử, không phải tội phạm;
nhưng một khi họ nhận tội, chúng ta sẽ gọi họ là tội phạm,
dù những người có tiền sẽ chẳng bao giờ lâm vào tình cảnh đó,
vì những người có tiền đơn giản sẽ được tại ngoại.
Đến lúc này, các bạn có thể đang băn khoăn,
"Gã này đang làm gì trong một chương trình tạo cảm hứng vậy --
(Tiếng cười)
"Thật đáng thất vọng. Tôi muốn hoàn lại tiền."
(Tiếng cười)
Nhưng thực tế thì...
... tôi thấy rằng nói về việc giam giữ đỡ chán hơn nhiều so với chuyện khác,
bởi tôi nghĩ nếu ta không nói về những vấn đề này
và cùng nhau thay đổi cách nghĩ về việc giam giữ,
thì đến cuối cuộc đời,
ta vẫn có nhiều nhà tù đầy người nghèo vốn không đáng phải ở tù.
Điều đó thực làm tôi phiền lòng.
Dù vậy, tôi hào hứng với ý nghĩ rằng những chuyện này có thể khiến ta
nghĩ việc giam giữ dưới các khía cạnh khác.
Không phải khía cạnh khô khan quan liêu như "cách li tập thể"
hay "giam giữ tội phạm phi bạo lực",
mà là ở tính nhân văn.
Khi ta nhốt một người vào rọ trong nhiều ngày, nhiều tuần, nhiều tháng
hay thậm chí nhiều năm,
ta đang làm gì với tinh thần và thể xác người ấy?
Với điều kiện kiện nào thì chúng ta mới sẵn sàng làm vậy?
Và nếu bắt đầu với cỡ 100 người trong phòng này,
chúng ta có thể nghĩ về việc giam giữ dưới góc độ khác này,
sau đó ta sẽ thay đổi cái điều bình thường tôi đề cập lúc đầu.
Tôi hi vọng giúp các bạn có suy nghĩ
rằng nếu ta muốn bất kì thứ gì thay đổi triệt để --
không đơn thuần chỉ là cải cách chính sách bảo lãnh, phạt và phí --
mà còn phải đảm bảo mọi chính sách thay thế
đều không làm khó tầng lớp nghèo và ngoài lề theo một kiểu mới.
Nếu chúng ta muốn sự thay đổi này,
thì suy nghĩ của từng người cũng phải đổi thay.
Cảm ơn các bạn.
(Vỗ tay)
2013年夏天的一个下午，
华盛顿特区的警察拘留、讯问 并搜查了一名
看起来可疑和并有潜在危险的男子。
说实话， 这不是我被拘留那天的样子
但那天的照片我也有。
我知道这很吓人 ， 请大家尽量保持冷静。
（笑声）
那时候，我是实习生
在华盛顿特区的公设律师处实习，
当时我为了工作的事去的警察局。
在我走出警局，
还没走到我的车时，
两辆警车开到我前面挡住我去路，
一名警察从后面靠近我。
他让我停下，把背包拿下来
把手放在停在旁边的警车上。
然后大约十多个警察 聚集在我们周围。
他们全都有手枪，
有些警察有突击步枪。
他们搜遍了我的背包
他们把我拍趴下
他们给趴在警车上的我拍照，
他们还在笑。
在这一切发生的时候 --
当我趴在警车上努力无视 我发抖的双腿，
试图清醒地思考，我该做什么 --
我突然想到些奇怪的事情。
看看这张照片里的我自己，
如果让我描述我自己，
我想我会这样描述，
“19岁印度男性，亮色半袖， 戴眼镜。”
但警察并没提任何细节，
他们在向对讲机描述我时
一直在说，“中东男性，有背包。
中东男性，有背包。”
这个描述也写入了他们的 警方报告中。
我从没想到过被自己的政府用 这些词形容：
“潜藏”，
“邪恶的”，
“恐怖分子”。
而我被继续拘留着，
他们派了训练用于闻爆炸物的狗 搜索我停留过的区域。
他们给联邦政府打电话， 查我是不是在监管名单里。
他们派了两个侦探盘问我， 为什么 --
我说我没什么可隐瞒的
却不同意警方搜查我的车。
我能明白他们对我的不满，
但我完全不知道他们下一步 要做什么。
把我拍趴下的警察一度
扫描了警局的一侧， 看安保摄像头在哪
以便了解这件事能被录下来多少。
当他那么做时，
真的说明了， 我是多么彻底地任他们摆布。
从年幼时代开始，我们
对警察、拘捕和手铐的认知 被正常化，
所以我们容易忘了， 对他人身体的控制
是件多么贬低和强制性的事。
听上去我的故事的重点好像是
因为我的种族，我被恶劣地对待，
确实，如果我是白人， 我觉得不会被拘捕。
但是，今天我想的是另一件事。
我想的是，如果我不是个富人
事情会变的多糟糕。
警察以为我想安放爆炸物，
他们对这调查了一个半小时，
但我并没有被戴上手铐，
我也没有被送进牢房。
如果我来自华盛顿特区 最贫穷的有色人种族群，
而警察认为我威胁到了警员的生命，
事情可能会有不同的结局。
事实上，在我们的体制中，我觉得
做个有炸掉警察局嫌疑的富人
要比做个有小案子嫌疑的穷人
更好一些。
我想举个现在我工作中的一个例子
如今，我在华盛顿民权组织工作
该组织称为“法律下的平等正义”。
首先让我问你们所有人一个问题
有多少人曾拿过停车罚单？
请举手。
是啊，我也拿过。
当我必须交罚款时
感觉有点讨厌，不高兴，
但我交了罚款，然后就忘了它。
我猜你们绝大多数也是交了罚款的。
但是如果你付不起罚款额， 会发生什么呢？
而且你的家人也没有钱， 那会发生什么？
在法律面前， 有一件不应该发生的事情是
你不应该仅仅因为付不起罚款
就被捕，送监。
那在联邦法律下是违法的。
但这个国家的各个地方政府
对穷人就是这么做的。
在“法律下的平等正义”组织， 太多的诉讼
就是关于这些现代欠债人的监狱。
我们的一个案子是 诉密苏里州弗格森市。
我知道一提到弗格森，
很多人会想到警察暴力。
但今天我想说说另一方面，
警力与公民之间的关系。
弗格森平均每年、对每人
发出两个以上逮捕令，
大多数是为了未向法庭支付的欠债。
当我想象一下那种感觉： 每次离开家
都有可能有警察查我车牌，
看到未支付欠款的逮捕令，
然后像特区警察一样控制我身体，
然后把我送进牢房，
我觉得有点恶心。
我见过很多的经历了这些的 弗格森人，
我也听到了一些他们的故事。
在弗格森拘留所，
每个小牢房里， 有一个双层床和一个马桶
但他们给每个牢房挤进四个人。
那么就会有两个人在床上， 两个人在地上
地上的其中一个 只能待在污秽的马桶旁边
一个从不清洗的马桶。
其实，整个牢房都从不清洗，
地板和墙壁满是血和粘液。
没有饮用水，
只有连在马桶上的水龙头出水。
水看上去很脏，喝着也脏，
食物永远不够，
没有机会洗澡，
女性经期没有卫生用品，
没有医疗，什么都没有。
当我问一名女性关于医疗关注的事，
她大笑，她说：“噢，不，不
在这，你从狱警得到的唯一关注 是性。”
所以，警察把欠债人带到这里，说
“把债付清之前不会让你走的。”
如果你可以打电话,
找个能拿出点钱的家人,
也许你能出狱.
如果钱足够，你就出狱
但如果不行，你会在那等数天， 数个星期,
每天狱警会来牢房，
与欠债人讨论， 当天释放出狱的价钱。
你会一直等到，牢房住满了
而他们还想关些新人进去。
那时他们就会考虑，
“好吧，这个人可能拿不出钱来，
新来的更有可能掏钱。”
那么你出去，他们进， 机器就一直这样运行。
我遇到一名男性，
他九年前因为在便利店里乞讨被捕。
他交不起那案子的罚款和诉讼费。
他小时候从火灾中，
因为跳出三楼窗户逃生才幸存。
但那次跳窗伤到他的大脑
以及身体几处，包括腿。
所以他不能工作，
他依赖社会保险费生存。
当我在他住所见他时，
他家没有任何值钱东西， 冰箱甚至没有食物。
他长期挨饿，
住所里唯一有价值的东西 是一小块纸板，
上面写着他孩子们的名字。
他视若珍宝， 非常高兴地拿给我看。
但是他一无所有，付不起罚款和 诉讼费。
在过去九年，他被拘留13次
坐牢总共130天， 就为了那件乞讨的案子。
那些拘留中有一次持续了45天。
请想象一下，从现在到六月的某天，
在我刚才向你描述的地方度过这段时间。
他跟我说了在弗格森监狱见过的所有 自杀行为；
一次，一个男人想办法
在其他犯人够不着的地方上吊。
所以大家能做的就是喊啊， 喊啊，喊啊，
试图让狱警注意到上吊的人
来牢房把他绳子切断救下他。
他告诉我，过了五分钟 狱警才回应，
等他们到时， 上吊的人已经昏迷。
狱警叫来医生，医生到了牢房。
说：“他会没事的”
然后就把他留在地板上不管了。
我听过很多这样的故事， 所以他们不应该惊到我
因为自杀是地方拘留所中的 唯一主导死因。
这有关拘留所中非常缺乏的 心理健康护理。
我见过一名女性，三个孩子的单亲妈妈， 每小时挣七美元。
她靠粮票养活自己和孩子们。
大约十年前，
她拿到两张交通罚单， 和一个轻微偷窃罪
她交不起罚款和那些案子的诉讼费。
从那时候起， 她因这些案子被关进牢房大约10次。
但她患有精神分裂症和躁郁症，
每天都需要吃药，
在弗格森监狱她拿不到药物，
因为没有任何人能拿到自己的药。
她告诉我在一个笼子里关两个星期 是怎样的，
神志不清的她幻视到人，影子，幻听，
她不停乞求能治疗这些症状的药物，
但总是被忽略。
这并不是特例，
地方监狱中，百分之三十的女性 有严重心理健康问题，
就像刚才那位女性，
但只有六分之一能在监狱里 获得心理健康护理。
我听过关于这所“恐怖地牢”的 所有故事，
这所弗格森为其欠债人运营的监狱，
当我真正见到它时
造访弗格森监狱时，
我虽不确定自己会见到什么，
但我没想到这个。
它所是正常的政府建筑
看起来也可以是邮局或学校。
它提醒我，这些非法勒索行为
并不是在阴影中运作，
它们正由公职人员公开运作。
它们是公共政策的问题。
这提醒我，普遍来说， 关押穷人，
甚至在债务人监狱的情况之外，
在我们的司法系统里 扮演非常明显的中心角色。
我想到的是我们的保释政策。
在我们的系统中， 无论你被拘留还是释放
等候审判并不有关你多危险，
也有关你带来多大威胁，
而是看你是否能负担保释金额度。
因此，面对一百万美元的保释金 比尔·考斯比
立即写支票，完全不用进牢房。
但是， Sandra Bland 死在拘留所里
仅仅因为她家里拿不出500美元。
事实上，全国有50万个 Sandra Bland,
此刻被关在拘留所里 有500,000人，
仅仅是因为支付不起保释金。
我们被告知，拘留所是 关押罪犯的地方，
但统计数据不是这样的：
此刻，拘留所每五个人中 有三个是审判前的状态。
他们还没有被定罪，
他们没有对任何犯罪行为认罪。
就在旧金山本地，
旧金山拘留所中85%的犯人
是审判前的被拘留者。
这意味着旧金山市每年花费
大约8千万美元
用于审判前的拘留。
这些人中的许多人， 仅仅因为不能付保释金而坐牢，
他们被起诉的原因很轻微，
以至于他们坐等审判花掉的时间
比认罪后被判的时间还长，
也就是说，如果认罪，
其实可以保证自己更快离开拘留所。
所以现在的选择是：
我应该留在这个恐怖的地方
远离家人和孩子们
几乎确定要丢工作
那样打这场官司？
还是应该对检察官给的罪名都认罪， 然后出狱？
此时此刻，他们是审判前被拘留者， 而不是罪犯。
可是一旦认罪， 我们就称之为罪犯了。
但是有钱人从不会处于这样的境况
因为有钱人会很容易地被保释出去。
此时你可能会想，
“这家伙本应是激励演讲啊， 他干啥呢？”
（笑声）
“这太压抑了，我要退钱。”
（笑声）
但实际上，
我发现与其它方式相比， 谈一谈拘留比较不压抑，
因为如果我们不去说出这些问题，
从而集体改变我们对拘留的看法，
那么在我们生命终结时，
监狱里仍将关满了 本不该在那的穷人。
那对我来说真的太压抑了。
但让我兴奋的是， 这些故事推动我们
从不同方面思考一下监禁这件事。
并不是用枯燥的政策用语， 比如“大规模监禁”
或者“非暴力罪犯的量刑”，
而是从人的角度。
当我们把一个人关进笼子， 数天、数周、数月
甚至数年
我们在对这个人的心灵和身体 做些什么？
在什么条件下， 我们才真的想要那么做？
如果从这会场的几百个人开始
大家可以承诺开始思考监禁，
然后我们可以去掉 我之前提到的正常化。
如果我今天启发了你们， 我希望是这种想法：
如果想要任何事从根本上改变，
而不是仅仅改革保释、罚款、费用，
而是要确保替代它们的新政策
不会用新的方式去惩罚穷人和 边缘化群体。
如果我们想要的是这种改变
那么变化思考方式 是我们每一个人都需要的。
谢谢。
（掌声）
2013 年夏天的一個下午，
華盛頓警察以某男子面目可疑、
可能是危險分子為由 而予以拘留、問話、搜身。
我被拘留時並非穿着這件衣服，
但當時穿的衣服我也有拍照。
我知道這件衣服有點刺激眼睛—— 拜託你們還是冷靜一下吧。
（笑聲）
當時我在華盛頓
「公設辯護律師服務」見習，
因工作關係到訪一間警局。
當我正在離開、
還未走到我的車前，
就被兩輛警車上前堵住去路，
其中一名警員從後向我靠近。
他叫我停下、放下背包、
把雙手放在停在旁邊的警車。
隨後多名警員圍着我們，
他們每一名都荷槍，
甚至突擊步槍。
他們搜查我的背包，
搜身，
拍下我趴在警車上的照片，
然後放聲大笑。
當這一切都在進行時——
我在警車旁試着不理會 自己發抖的雙腿，
並細心思考我應該如何做時——
我發現了一些怪事。
當我望着這幅照片時，
若要我形容自己，
我會說：
「 19 歲印度裔男性， 鮮色汗衫、架着眼鏡。」
但警察們並沒有記錄這些明細。
他們在對講機上形容我時，
不停說：「帶着背包的中東裔男子。
帶着背包的中東裔男子。」
這些內容都記錄在警察報告上。
我從來沒想過自己的 政府用這些字眼形容我：
「鬼鬼崇崇」、
「心術不正」、
「恐怖分子」。
拘留過程不停重覆這些動作：
他們把受過嗅辨爆炸品訓練的警犬 帶過來掃視我踏足的地方，
他們詢問聯邦政府 我是否在監視名單，
他們派數名探員盤問我：
既然我聲稱自己沒有任何隱瞞，
那為何不允許他們搜查我的車？
我感覺到他們對我不滿，
但我無從知道他們 下一步要我做甚麼。
那個把我搜身的警員甚至
查看警局旁哪裡有保安攝錄器，
以知道他們對我做的事 有多少被錄下來。
當他這樣做時，
我終於明白：人為刀俎，我為魚肉。
相信我們自小都習慣了
警員用手鐐逮捕疑犯，
所以他們要控制別人身體時，
我們不覺得這是侮辱。
大家或會覺得我只不過想說
我都是因為種族身分 而被粗暴對待——
如果我是白人，一定不會被拘留。
但我現在想到另一樣東西：
如果我不是家境富裕的話，
我的遭遇或會更差。
他們以為我埋下爆炸品，
因而花了一小時半進行調查，
但我從沒被扣上手鐐，
也從沒被帶進牢房。
如果我是華盛頓貧窮 有色人種社區的一員，
而且警員認為我危害他們性命安全，
事情發展可能完全不一樣。
在這制度下，作為一個富裕人士
被懷疑引爆警局，
總比作為一個窮人好過，
富人被懷疑程度遠比窮人低。
讓我從目前的工作舉個例子說明。
目前我任職於華盛頓的民權組織，
它叫做「法律之下司法平等」。
首先讓我問大家一條問題：
有誰曾經收過違規停車罰單？
請舉手。
我也收過。
我要繳交罰款時，
覺得這實在討厭，感覺糟透，
但我最後都繳交了事。
相信在座大部分人都曾繳交罰款。
但若各位無力負擔罰款、
家人也無力負擔罰款會怎辦﹖
法律下不能容許發生的事之一，
就是不能因為無力繳交罰款
就被逮捕和囚禁。
這是違反聯邦法律的，
然而全國的地方政府都對窮人
進行這種違法的事。
「法律之下司法平等」 處理的很多訴訟，
都是針對現代版「欠債人牢獄」。
其中一單訴訟是針對 密蘇里州佛格遜政府。
當我提到佛格遜這名字，
大家或會聯想起警察暴力事件。
但我今天要從另一角度
談警民關係。
佛格遜政府每年平均向每人發出
超過兩項逮捕令，
大部分都是為法院追討欠債。
當我想起如果每次我離開住所後，
我或被警員根據車牌號碼翻查資料，
以欠債為由發出逮捕令、
就像在華盛頓時把我的身體按下、
然後把我送進牢房時，
我就會渾身不自在。
我在佛格遜遇過有這些經歷的人，
也聽過他們的親身經歷。
在佛格遜的監獄，
每個小牢房都有 一張雙層床和一個馬桶，
但每個牢房卻擠著四個人。
兩人睡在床上，兩人睡地板，
骯髒的馬桶就在咫尺，
從來沒有清潔過。
其實整個牢房都沒有清潔過，
地板和牆上滿是血跡和粘液。
沒有任何飲用水，
只有來自馬桶的水。
馬桶水看上去很骯髒， 其味道也是如此，
從來沒有足夠食物，
從來沒有機會淋浴，
女士月經時沒有衞生用品可用，
得不到任何醫療協助。
當我問她們其中一位 有否得到醫療協助時，
她失笑並說：「當然沒有。
獄卒反而只有興趣跟我們性交。」
他們只把欠債人帶進監獄並說：
「未能還清債務就休想離開。」
如果你可以致電家人求助、
叫他們給你一點錢的話，
你就可以離開。
錢足夠的話，你才可以走。
錢不夠的話就要在這裡多呆幾天，
每天獄卒就會來到牢房，
跟欠債人爭辯交多少錢才可以離開。
監獄總會有滿額的一天，
他們要帶新人進來時，
就會這樣考慮：
「這個人怕是還不起錢了，
反而新人更有可能還錢。」
舊人出新人入，系統就是這樣運作。
我曾經見過
一位九年前因在藥房 行乞而被捕的男子。
他無力繳付罰款和訴訟堂費。
他年輕時在家居火災生還，
但只因為他是從三樓窗戶躍下逃生。
這一跳令他腦部
以及大腿等身體部位受損。
因此他無法工作，
需要依靠社會保障金過活。
當我探訪他的寓所時，
他身無分文，冰箱連食物也沒有。
他長期挨餓。
他家徒四壁，只有一小塊紙板，
上面寫着他孩子的名字。
他珍而重之、很樂意的給我看。
他身無分文而無力繳付罰款和規費。
九年來他被逮捕 13 次，
因那次行乞就被監禁共 130 天。
有一次他更被連續囚禁 45 天。
試想像一下由現在直至六月
待在我剛才形容的地方。
他告訴我佛格遜監獄中 很多人企圖自殺；
一名男子去其他囚犯到不了的地方
試圖吊頸自盡，
他們可做的只是拼命叫喊，
試圖引起獄卒的注意，
希望獄卒趕過來把他救回來。
他說獄卒五分鐘後才回應，
當他們來到時那人已經不省人事。
獄卒電召醫療輔助人員， 醫護來到時，
就說：「他沒事的。」
他們就任由那人躺在地上。
這些故事我聽過多遍，我不感驚訝，
因為自殺是地區監獄中 囚犯的首要死因。
這跟監獄中缺乏精神健康協助有關。
我見過一名三子之母， 她時薪七美元，
她和孩子都要靠食物配給券過活。
大約十年前，
她收到幾張交通違規罰單 和被控小型盜竊，
但無力繳付罰款和訴訟堂費。
因此她在往後被監禁約十次，
然而她患上精神分裂症 和狂躁抑鬱症，
需要每天服藥。
她在佛格遜監獄得不到藥物服用，
因為所有囚犯都得不到藥物服用。
她告訴我待在牢房那兩星期間
幻覺到身邊有人、影和聲音等等，
哀求獄方提供藥物以消除幻覺，
卻無人理會。
這卻並非特例：
地區監獄有三成女囚犯 極需要精神健康協助，
就像她一樣，
但只有六分之一的人 在獄中得到精神協助。
佛格遜監獄為欠債人 設置荒唐的地牢，
那些駭人傳聞我全都聽過，
但當我有機會到訪佛格遜監獄
去親眼目睹那些囚牢，
我不清楚會看到些甚麼，
但我意料不到會見到這情景。
監獄看來就像普通政府辦公大樓，
看來像郵局或學校。
這提醒我一切違法的敲詐勾當
都不是在暗黑中進行，
而是由官員們在光天化日下進行。
這些勾當攸關公共政策。
這也提醒我，因貧窮而受牢獄——
即使撇除欠債人牢獄的情況——
在司法制度內的角色也舉足輕重。
我想到的就是保釋制度。
在這制度中，被拘留或獲釋放，
並非視乎當事人有多大危險性
或者有多大機會潛逃，
而是視乎當事人能否負擔保釋金。
演員比爾 · 科斯比的保釋金 高達百萬美元，
他立即以支票交款就絲毫不用坐牢。
但死在獄中的桑德拉 · 布蘭德，
她只因家人交不出 500 元就被監禁。
其實全國有 50 萬 像布蘭德一樣的人——
現在之所以要待在監獄，
只是因為無力繳納保釋金。
常言道，監獄是罪犯的地方，
但統計上這並非事實：
五分之三的在囚人士是還未審訊的。
他們還沒有被控犯下任何罪行，
也沒有認任何罪。
在三藩市這裡，
在囚人士中有 85%
還未經審訊而被拘留。
這意味三藩市每年花費大約
8,000 萬元
囚禁還未經審訊的被拘留人士。
很多人坐牢只因負擔不起保釋金；
針對他們的指控雖然輕微，
但他們坐牢等待審訊的時間，
比起定罪後的判監時間還要長，
所以他們乾脆認罪的話
反可更早被釋放。
他們面對這樣的抉擇：
我應否待在這鬼地方，
在不能和家人孩子一起、
一定會丟了工作的情況下，
反駁指控？
或是應否任由檢察官定罪， 乾脆認罪早日獲釋？
這時，他們還只是未經審訊的 被拘留人士而非罪犯，
他們一認罪就被稱為罪犯，
然而富裕人士不會落得如此下場，
因為他們有錢給自己保釋。
大家這時候或會問：
「這可是給人以鼓舞的舞臺啊， 這傢伙究竟在講甚麼——
（笑聲）
演講令人沮喪，我要退錢。」
（笑聲）
但事實上，
我認為牢獄反而比其他課題 沒那麼令人沮喪，
因為如果我們不去討論這些課題、
使公眾集體改變對牢獄的看法，
到我們臨終時，
獄中還會滿是不應被囚禁的窮人。
這些情景的確令我沮喪，
但令我鼓舞的是 這些獄中見聞能打動人心，
使我們從另一角度看牢獄問題。
不是以「集體囚禁」或者 「監禁非暴力罪犯」
這些冷漠的術語探討問題，
而是從人性角度探討。
當我們把一個人困在牢中 數天、數星期、數個月
甚至數年，
這對他的身心有何影響？
我們真的要這樣對待一個人嗎？
如果在座的數百名觀眾
決心從另一角度思考牢獄問題，
就可消弭我早前說的習以為常。
若要我說希望各位在 這演講後記住甚麼，
希望大家明白若要作出徹底改變—
不只是改革保釋、罰款和規費制度—
必須確保替代的新制度
不會懲罰貧窮和社會邊緣人士。
我們若要改變現狀，
我們的思維必須有所轉變。
多謝大家。
（鼓掌聲）