ובכן, כמו שרבים מכם יודעים,
התוצאות של הבחירות האחרונות הן:
הילרי קלינטון, המועמדת הדמוקרטית
ניצחה בהליכה
עם 52% מהקולות בסה"כ.
ג'ייל שטיין, המועמד הירוק,
הגיעה שניה בפער, עם 19%.
דונלד ג' טראמפ, המועמד הרפובליקני,
היה בעקבותיה עם 14%,
והשאר נחלק בין הנותרים
וגרי ג'נסון, המועמד הליברטריאני.
(צחוק)
עכשיו, באיזה עולם מקביל אתם חושבים שאני חי?
ובכל, אני לא חי בעולם מקביל.
אני חי בעולם הזה, וככה העולם הצביע.
תנו לי לקחת אתכם אחורה ולהסביר את עצמי.
ביוני השנה,
התחלתי משהו שנקרא "הצבעה עולמית".
ו"הצבעה עולמית" היא בדיוק מה ששמה אומר.
בפעם הראשונה בהיסטוריה,
היא אפשרה לכל אחד, בכל מקום בעולם,
להצביע בבחירות של ארצות אחרות.
עכשיו, למה שתעשו זאת?
מה הקטע?
ובכל, תנו לי להראות לכם איך זה נראה.
אתם ניגשים לאתר,
אתר די יפה,
ואז אתם בוחרים בבחירות.
הנה כמה שאנחנו כבר עשינו.
אנחנו עושים אחת בחודש, בערך.
אתם יכולים לראות בולגריה, ארה"ב,
המזכיר הכללי של האו"ם,
ה-ברקסיט שם בסוף.
אתה בוחר בחירות שמעניינות אותך,
ואז בוחר מועמדים.
אלו הם המועמדים מהבחירות האחרונות לנשיאות
במדינת האי הקטנטן של באו תומה ופרינסיפה,
199,000 תושבים,
בחופה המערבי של אפריקה.
ואתם יכולים לראות את הסיכום של כל המועמדים
שאני חושב שהם מאוד ניטרליים,
מאוד אינפורמטיביים, ומאוד תמציתיים.
וכשמצאתם את האחד שאהבם, אתם מצביעים לו.
אלו היו המועמדים
בבחירות האיסלנדיות האחרונות,
וככה זה הולך.
אז למה בכלל שתרצו להצביע בבחירות של מדינה אחרת?
ובכן, הסיבה לכך שלא תרצו לעשות זאת,
אני מבטיח לכם,
במטרה להפריע לתהליך הדמוקרטי של מדינה אחרת.
זו לא הסיבה בכלל.
האמת, שאי אפשר,
בגלל שאני בדרך כלל מפרסם את התוצאות
אחרי שהבוחרים בכל מדינה כבר הצביעו,
כך שאין סיכוי שאנחנו נפריע לתהליך.
אבל חשוב מכך,
אני לא מאוד מעוניין
בבעיות הפנים של מדינות בודדות.
זה לא מה שאנחנו מצביעים עליו.
מה שדונלד ג' טראמפ או שהילרי קלינטון הציעו לעשות לאמריקאים
הוא בהחלט לא עניינו.
זה משהו שרק אמריקאים יוכלו להצביע בשבילו.
לא, ב"הצבעה עולמית", אתה מתחשב רק בצד אחד,
איזה מנהיג יהיה טוב יותר לשאר מאיתנו?
וזה מאוד משנה בגלל שאנחנו חיים,
ואין ספק שנמאס לשמוע אנשים אומרים לכם,
בעולם גלובאלי, מחובר , ותלוי
שבו ההחלטות הפוליטיות של אנשים במדינות אחרות
יכולות להשפיע וגם ישפיעו על החיים של כולנו
לא משנה מי אנחנו, לא משנה איפה אנחנו חיים.
כמו כנפי הפרפר
שמעופף בצד אחד האוקיינוס השקט
שיכול לייצר הוריקן בצידו השני,
כך העולם בו אנו חיים היום
ועולם הפוליטיקה.
אין יותר קו מפריד בין ענייני פנים לחוץ.
כל מדינה, לא חשוב כמה קטנה,
אפילו באו ופרינסיפה,
יכולות לייצר את נלסון מנדלה הבא
או סטלין הבא.
הן יכולות לזהם את האטמוספירה או הימים, ששייכים לכולנו,
או יכולות להיות אחראיות ולעזור לכולנו.
ועדיין, המערכת כל כך מוזרה
כי המערכת לא הדביקה את הפער של המציאות הגלובלית.
רק מספר קטן של אנשים מורשים להצביע למנהיגים הללו,
למרות ההשפעה העצומה שלהם
וכמעט אוניברסאלית.
מה היה המספר?
140 מיליון אמריקאים הצביעו
לנשיא הבא של ארה"ב,
ועדיין, כולנו יודעים, שבשבועות הקרובים,
מישהו הולך להעביר את הקודים לשיגור טילים גרעיניים
לדונאלד טראמפ.
עכשיו, אם לזה אין יכולת להשפיע על כולנו,
אני לא יודע מה יכול.
בדומה, משאל העם על הצבעת ה-Brexit
מספר קטן של מליוני בריטים הצביעו על כך,
אבל התוצאה של ההצבעה, בכל אופן,
השפיעה בצורה נרחבת
על חייהם של עשרות, מאות מליונים של אנשים ברחבי העולם
ובכל זאת, רק מספר קטן יכל להצביע.
איזה סוג דמוקרטיה זו?
החלטות גדולות שמשפיעות על כולנו
נקבעות ע"י מספר קטן יחסית של אנשים.
אני לא יודע מה איתכם,
אבל אני לא חושב שזה נשמע מאוד דמוקרטי.
אז אנסה לסכם הכל.
אבל כמו שאמרתי,
אנחנו לא שואלים על שאלות מקומיות.
האמת, אני תמיד שואל רק שתי שאלות את כל המתמודדים.
אני שולח להם תמיד את אותן השאלות בכל פעם.
אני שואל, אחד,
אם תבחר, מה תעשה למען השאר,
שאר השבעה מליארד שחיים בפלנטה?
השאלה השנייה:
מה החזון שלך עבור עתיד המדינה שלך בעולם?
איזה תפקיד היא תמלא?
לכל מועמד, אני שולח את השאלות הללו.
הם לא תמיד עונים. אל תבינו אותי לא נכון.
אני מניח שאם אתה עומד
להפוך לנשיא הבא של ארה"ב,
כנראה שאתה די עסוק רוב הזמן,
אז אני לא מופתע לגמרי שלא כולם עונים, אבל רבים כן.
יותר בכל פעם.
וחלקם עושים הרבה יותר מלענות.
כמה מהם עונים בצורה נלהבת והמרגשת ביותר
שאתם יכולים לדמיין.
אני רק רוצה להגיד מילה עבור "סביור צישימבה"
שהיה אחד המועמדים
בזמביה בבחירות האחרונות לנשיאות.
התשובות שלו לשתי השאלות הללו היו בעיקרון דוקטורט בן 18 עמודים
על השקפתו על התפקיד הפוטנציאלי של זמביה בעולם
ובקהילה הבינלאומית.
פרסמתי את זה באתר כך שכולם יוכלו לקרוא.
עכשיו, סביור זכה בבחירות העולמיות,
אבל לא ניצח בבחירות של זמביה.
אז מצאתי את עצמי תוהה,
מה אני הולך לעשות עם הקבוצה יוצאת הדופן הזו של אנשים?
יש לי פה כמה אנשים נהדרים שזכו בהצבעה העולמית.
אנחנו תמיד טועים, דרך אגב.
זה שאנחנו בוחרים
מעולם לא נבחר ע"י הבוחרים המקומיים.
זה יכול להיות חלקית כי אנחנו תמיד הולכים אחרי האישה.
אבל אני חושב שזה יכול להיות גם סימן
כי ציבור הבוחרים המקומי עדיין מאוד חושב על ארצו.
הם עדיין מאוד חושבים פנימה.
הם עדיין שואלים את עצמם: מה יוצא לי מזה? ...
במקום מה שהם צריכים לשאול היום,
שזה, מה יוצא לנו?
אבל הנה לכם.
אז הצעות, בבקשה, לא עכשיו
אבל שלחו לי מייל אם יש לכם רעיון מה נעשה עם
הצוות המדהים של המפסידים המפוארים.
(צחוק)
יש לנו את סביור צישימבה, כמו שהזכרתי קודם.
יש לנו את "הלה תומסדוטיר",
שהגיעה שניה לבחירות לנשיאות באיסלנד.
רבים מכם אולי ראו את השיחה המדהימה שלה ב-TEDWomen
מלפני כמה שבועות
שבה דיברה על הצורך בנשים נוספות בפוליטיקה.
יש לנו את מריה דאס מסאו טומה ופרינסיפה.
יש לנו את הילרי קלינטון.
אני לא יודע אם היא זמינה.
יש לנו את ג'יל שטיין.
וכיסינו גם את הבחירות
עבור המזכיר הכללי הבא של האו"ם.
יש לנו את ראש הממשלה לשעבר של ניו זילנד,
שיהיה חבר צוות נפלא.
אז אני חושב שאולי האנשים האלה,
מועדון המפסידים המפואר, יכול לנסוע ברחבי העולם,
בכל מקום שיש בחירות
ולהזכיר לאנשים את הצורך בעידן המודרני שלנו
לחשוב קצת החוצה
ולחשוב על ההשלכות הבינלאומיות.
אז מה הבא בתור להצבעה עולמית?
ובכן, כמובן,
המופע של דונלד והילארי קצת קשה למעקב,
אבל יש כמה בחירות אחרות חשובות שמגיעות.
למעשה נראה שהן מתרבות.
משהו קורה, אני בטוח ששמתם לב, בעולם
ורצף הבחירות הבאות כולן חשובות.
רק בעוד כמה ימים
יש לנו שוב את הבחירות לנשיאות אוסטריה,
עם האפשרות של נורברט הופר
להיות מה שמתואר בדרך כלל
כראש הימין הקיצוני הראשון של מדינה אירופאית מאז מלחמת העולם השנייה.
שנה הבאה יש לנו את גרמניה.
יש לנו את צרפת.
יש לנו את הבחירות לנשיאות אירן
ועוד רבות אחרות.
זה לא נעשה פחות חשוב.
זה נעשה יותר ויותר חשוב.
ברור שההצבעה העולמית אינה פרוייקט עצמאי.
זה לא סתם שם לבדו.
יש לזה קצת רקע.
זה חלק מפרוייקט שהשקתי אי שם ב-2014
שאני קורא לה "המדינה הטובה".
הרעיון של "המדינה הטובה" הוא בעצם פשוט מאוד.
זאת האבחנה הפשוטה שלי של מה לא נכון בעולם
ואיך אפשר לתקן אותו.
מה לא בסדר בעולם כבר רמזתי.
בעיקרון, אנחנו מתמודדים עם מספר עצום וגדל
של אתגרים ענקיים, קיומיים ועולמיים:
שינוי האקלים, הפרת זכויות אדם,
הגירות ענק, טרור, כאוס כלכלי, התפשטות כלי נשק.
כל הבעיות האלו שמאיימות למחוק אותנו
הן מטבען בעיות עולמיות.
אין מדינה בודדת שיש לה את היכולת להתמודד איתן לבד.
וכך ברור מאוד
שאנחנו חייבים לשתף פעולה כאומות
אם אנחנו הולכים לפתור את הבעיות האלו.
זה כל כך ברור, ובכל זאת אנחנו לא.
אנחנו לא עושים את זה בתדירות מספקת.
רוב הזמן, מדינות עדיין מתעקשות להתנהג
כאילו היו שבטים לוחמים ואנוכיים שנאבקים זה אחד בשני,
כפי שעשו מאז שהומצאה מדינת הלאום
לפני מאות שנים.
וזה חייב להשתנות.
זה לא שינוי במערכות פוליטיות או שינוי באידיאולוגיה.
זה שינוי בתרבות.
כולנו, צריכים להבין
כי החשיבה פנימה היא לא הפתרון לבעיות העולם.
אנחנו צריכים ללמוד איך לשתף פעולה הרבה יותר
להתחרות רק קצת פחות.
אחרת דברים ימשיכו להיות גרועים יותר
והם ימשיכו להיות גרועים מאוד, הרבה יותר מוקדם ממש שאחנו מצפים
שינוי זה יקרה רק
אם אנחנו האנשים הרגילים
נספר לפוליטיקאים שלנו כי דברים השתנו.
אנחנו צריכים לספר להם שהתרבות השתנתה.
אנחנו חייבים לספר להם כי שיש להם מנדט חדש.
המנדט הישן היה פשוט מאוד ויחיד:
אם אתה במצב של כוח או סמכות,
אתה אחראי על האנשים שלך ועל חתיכת השטח הקטנה שלך,
וזהו.
ואם כדי לעשות את הדבר הטוב ביותר לאנשים שלך,
אתה דופק את כולם על הכוכב, זה אפילו טוב יותר.
זה נחשב קצת מאצ'ו.
היום, אני חושב שכל מי שבעמדת כוח ואחריות
יש לו מנדט כפול,
שאומר אם אתה במצב של כוח ואחריות,
אתה אחראי על האנשים שלך
ולכל גבר, אישה, ילד וחיה על הפלנטה.
אתה אחראי על חתיכת השטח שלך
ועל כל קילומטר רבוע על פני כדור הארץ
ואוויר שמעליו.
ואם אתה לא אוהב את האחריות הזו, אתה לא צריך להיות בשלטון.
זה בשבילי הכלל של העידן המודרני,
וזה המסר שיש לנו להעביר לפוליטיקאים שלנו,
להראות להם שזאת הדרך שדברים נעשים בימים אלה.
אחרת, כולנו אבודים.
אין לי בעיה, למעשה,
עם האני מאמין של דונלד טראמפ של "אמריקה ראשונה".
זה נראה לי שזו הצהרה בנאלית למדי
של מה שהפוליטיקאים עשו תמיד וכנראה תמיד צריך לעשות.
כמובן שהם נבחרים לייצג את האינטרסים של העם שלהם.
אבל מה שאני מוצא כל כך משעמם וכל כך מיושן
וכל כך לא דמיוני על ההתייחסות שלו על זה
שאמריקה ראשונה וכל האחרים אחרונים,
שהפיכת אמריקה לגדולה שוב אומר הפיכת כל האחרים לקטנים שוב,
וזה פשוט לא נכון.
בתפקידי כיועץ למדיניות במהלך 20 השנים האחרונות,
ראיתי כל כך הרבה דוגמאות של מדיניות
שבהרמוניה הבינלאומית והצרכים המקומיים,
והם עושים מדיניות טובה יותר.
אני לא מבקש מאומות להיות אלטרוטיסטיות או להקריב עצמן.
זה יהיה מגוחך.
אף מדינה לא תעשה את זה.
אני מבקש מהם להתעורר ולהבין שאנחנו צריכים צורה חדשה של ממשל
שהיא אפשרית
ושמאזנת בין שני הצרכים הללו,
אלו שטובים לאנשינו, ואלו שטובים כלל.
מאז הבחירות בארה"ב ומאז ה-Brexit
זה נעשה יותר ויותר ברור לי
כי ההבחנות הישנות משמאל ומימין
כבר לא הגיוניות.
הם כבר לא מתאימות לדפוס.
מה שנראה חשוב היום
הוא פשוט מאוד,
בין אם השקפתכם על העולם
שמרגיעה אתכם ממבט פנימה אחורה,
או, אם אתם כמוני, אתם מוצאים תקווה בהבטה קדימה והחוצה.
זה הפוליטיקה החדשה.
זוהי החלוקה החדשה שמפצלת את העולם.
עכשיו, זה אולי נשמע שיפוטי, אבל זה לא אמור להיות.
אני לא לא-מבין בכלל
למה רבים מוצאים את הנוחות שלהם במבט פנימה ואחורה.
כשהזמנים קשים, וכשאתה חסר כסף,
כשאתה מרגיש חסר ביטחון ופגיע,
זו כמעט נטייה אנושית טבעית לפנות פנימה,
לחשוב על הצרכים שלך
ולזנוח את האחרים,
ואולי להתחיל לדמיין כי העבר היה טוב יותר
משההווה או משהעתיד יוכלו אי פעם להיות.
אבל אני מאמין שזהו מבוי סתום.
ההיסטוריה מראה לנו שזהו מבוי סתום.
כאשר אנשים פונים פנימה ואחורה,
ההתקדמות האנושית מתהפכת
והדברים מתדרדרים עבור כולם מהר מאוד.
אם אתם כמוני
ואתם מאמינים בלפנות קדימה והחוצה
ואתם מאמינים שהדבר הכי טוב באנושות הוא הגיוון,
והדבר הכי טוב בגלובליזציה
הוא האופן שבו היא מעוררת את המגוון הזה, את התערובת התרבותית
כדי ליצור משהו יצירתי יותר, מרגש יותר, פרודוקטיבי יותר
משהיה אי פעם בהיסטוריה האנושית,
אז, ידידי, יש לנו עבודה בידיים,
כי החטיבה של פנימה ואחורה
מתאחדת יותר מאי פעם,
והאמונה של פנימה ואחורה,
הפחד הזה, החרדה הזו,
משחקים על האינסטיקטים הפשוטים ביותר,
מתגלגלים ברחבי העולם.
אלה מאיתנו שמאמינים,
כפי שאני מאמין, בקדימה והחוצה,
אנחנו צריכים להתארגן,
כי הזמן אוזל מאוד, מאוד מהר.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)