Moderni teollinen sivilisaatio on osoitus järjestäytymisen hämmästyttävästä voimasta.
Asuttamamme maailma on tulosta lukemattomien sukupolvien oivalluksista, suunnitelmista
ja yhteistoiminnasta, kaikki valjastettuna loputtomaan kasvun ja tuottavuuden tavoitteluun.
Maailmantalous järjestelee ja koordinoi miljardien ihmisten työtä joka päivä.
Häkellyttävä määrä tuotteita suunnitellaan, valmistetaan ja kuljetetaan alueellisiin jakelukeskuksiin,
joista ne viedään eteenpäin vähittäiskauppoihin ja ihmisten kotioville ympäri maailman.
Kansainväliset toimitusketjut kulkevat halki rajojen ja mannerten, yhdistäen tekstiilityöläiset
Ho Chi Min Cityssä, Vietnamissa Walt-Martissa shoppaileviin Scottsdalessa, Arizonassa.
Tässä suuressa järjestelmässä jokainen kaupunki muodostaa vilkkaan keskuksen, koostuen kymmenistä
kaupunginosista. Näitä erilaisia alueita linkittää yhteen huolellisesti suunniteltu verkko
liikenne- ja viestintäväyliä
sekä sähkö-, vesi- ja viemäriverkot, jotka mahdollistavat
miljoonien ihmisten päivittäisen selviytymisen ja hygienian.
Huolimatta kaikesta siitä pikkutarkasta suunnittelusta ja valtavasta määrästä ihmisten taitoja ja
työtä mitä systeemin pyörittämiseen ohjataan, elää yli miljardi ihmistä surkeissa ja ahtaissa
slummeissa, faveloissa sekä tilapäisissä pakolaisleireissä. Monilla heistä ei ole käytössään sähköä
tai juoksevaa vettä. Tämä kasvava joukko ei hyödy juurikaan nykyisestä tavasta järjestää yhteiskunta.
Ja tämä kuuluu kuvioon, sillä heidän köyhyytensä ja epätoivonsa on olennainen osa koneiston
kitkatonta toimintaa. Edistyksen arkkitehdeille he ovat voitelurasvaa rattaiden pyörimiseksi.
Samaa voidaan sanoa vaihtelevin astein koko globaalista työväenluokasta,
erityisesti siirtotyöläisistä ja kaikista jotka työskentelevät epämuodollisilla, matalapalkkaisilla aloilla
niin kutsutussa keikkataloudessa. Koska tätä maailmaa ei ole järjestetty
ihmisten tarpeiden tyydyttämiseksi, vaan pääoman loputtoman haalimisen ympärille