Ki emlékszik erre a hírhedt hungarocell dobozra?
(Taps)
Nos, az biztos, hogy megváltoztatott engem és a cégemet is,
s elindított bennünket egy olyan úton,
amely során kiderült, hogyan lehetnek az ellenségeink a legjobb szövetségeseink.
Tudják, a nyolcvanas évek végén
a Big Mac doboza vált a hulladékkrízis jelképévé.
Az emberek dühösek voltak.
A világ minden tájáról
érkeztek levelek fiataloktól, diákok ezrei vádolták a McDonald'sot,
mivel abban az időben ilyen dobozok millióit használtuk.
Akkoriban a McDonald'snál senki semmit nem tudott a környezetbarát csomagolásról,
engem is beleértve.
Tíz évig én feleltem
a logisztikáért és a teherfuvarozókért.
Majd a semmiből ott termett a főnököm,
és azt mondta: "Szeretnénk, ha megmentenéd ezt a típusú dobozt a cégnek,
de mégis csökkenne a hulladék a McDonald'snál."
Ránéztem, és azt kérdeztem:
"Szerinted én tudom, mi az a hungarocell?"
Ám mindezt izgalmasnak is találtam,
mert visszavezetett a gyökereimhez.
Tudják, a '60-as évek végén, '70-es évek elején nőttem fel,
amikor Amerika nagy társadalmi átalakuláson esett át.
Egy hullámhosszon voltam tüntetőkkel, ülősztrájkot folytatókkal,
elleneztem a vietnámi háborút
és egyetértettem a hatalom megkérdőjelezésével.
Ám ahogy egyetemre kerültem,
rájöttem, ebből nem fogok megélni.
Aztán az egész mozgalom elült,
és vele együtt lenyugodtak az én kedélyeim is.
Pénzt kellett keresnem,
így léptem be az üzleti világba.
A környezetszennyezés ellen tiltakozó diákok,
akik leveleket küldtek a McDonald'snak,
a húsz évvel fiatalabb önmagamra emlékeztettek.
Megkérdőjelezik a hatalmat.
De akkor már én voltam a felnőtt.
(Nevetés)
Az öltönyös.
Én képviseltem a hatalmat.
Kialakult ez az új dolog,
a vállalati társadalmi felelősségvállalás,
később vállalati fenntarthatóság,
és most már volt lehetőségem változtatni.
Ez az utazás akkor vette kezdetét,
amikor a McDonald's együttműködésre lépett
az Environmental Defense Fund nevű csoporttal.
Ez egy civil szervezet,
amelyet a "Pereljük be a gazembereket!" elv mentén alapítottak.
Az járt a fejemben,
vajon mit gondolnak rólam és a csapatomról.
Amikor először találkoztam Richard Denisonnal,
az EDF vezető kutatójával,
nagyon aggódtam.
Úgy véltem, olyasvalaki ő, aki testével védi a fákat,
és azt hiszi, engem csak a pénz érdekel.
Megvalósítható ötleteket akartunk az EDF-től,
így az egyetlen logikus dolgot tettük:
elhívtuk őket az éttermeinkbe hamburgert készíteni.
Képzeljék el Richardot,
akinek egyébként fizika doktorija van,
ahogy megpróbál összerakni egy McRoyalt,
amihez kell két spriccelés ketchup,
egy mustár, három uborka, egy hagyma,
és máris jöhet a következő, nagyon gyorsan.
És tudják mit? Egy nap alatt egy jót sem tudott csinálni.
Nagyon csalódott volt.
Én viszont csodáltam,
mert megpróbálta megérteni az üzleti tevékenységünket.
Az EDF-esek úgy vélték,
az újrahasznosítható anyagok jelentik számunkra a Szent Grált.
Csak néztünk a csapatommal: újrahasznosítható anyagok?!
Nagy helyigény, káosszal kísérve,
le is lassítanák a munkánkat.
Ám nem utasítottuk el a javaslatot.
Elmentünk egy Washington közeli étterembe, amit ők választottak, a hátsó helyiségbe.
A mosogató nem működött rendesen,
koszosan jöttek ki belőle az edények.
Zsíros, koszos volt az egész konyha.
Összehasonlítva az addigi McDonald's élményeikkel –
tisztaság, rendezettség –
erős különbséget láthattak.
Egy McDonald's étterembe is beültünk egy napra,
figyeltük, ahogy a vendégek betérnek enni.
A viselkedésüket.
Kiderült, milyen sokan viszik el az ételt,
távoznak az itallal.
Az EDF ugyanarra a következtetésre jutott:
az újrahasznosítható anyagok számunkra nem jelentenek megoldást.
Ám sok ötlettel rukkoltak elő, amelyek működtek.
Olyanokkal, amelyekre magunktól sosem gondoltunk volna –
mármint az EDF csapata nélkül.
Az egyik kedvencem, hogy a fehér papírzacskót
leváltotta a barna zacskó.
Korábban a fehér zacskót használtuk.
Primer rostanyag,
a cellulóztartalmát klóros anyagokkal fehérítik,
ők meg azt javasolták, használjunk kezeletlen papírt,
kemikáliák nélkülit.
Újrahasznosított papírból készül,
általában karton szállítódobozokból.
Kiderült, hogy ez a zacskó erősebb, a rost erősebb,
és nem is növelte a kiadásainkat.
Mindketten nyertünk az ötlettel.
Egy másik elképzelésük az volt,
csökkenthetnénk a szalvéta méretét két centiméterrel.
És lehetne újrahasznosított irodai papírhulladékból.
Arra gondoltam, két centiméter nem nagy dolog.
Megcsináltuk, így évente 1,36 millió kilóval kevesebb hulladékot termelünk.
Tizenhatezer fa menekült meg.
(Taps)
Ami igazán menő volt, hogy lecseréltük azt a fényes fehér szalvétát,
mert az újrahasznosított szalvéta szürkés árnyalatú, foltokkal tarkított.
Tudják, népszerűvé tettük ezt a kinézetet,
a vevők ráhangolódtak.
Én pedig egyre inkább élveztem
a munkát az EDF csapatával.
Közös vacsorák, éjszakába nyúló beszélgetések,
elmentünk egy baseball meccsre is.
Összebarátkoztunk.
Ekkor tanultam meg az életre szóló leckét.
Azt, hogy ezek a civil keresztes vitézek
egyáltalán nem különböznek tőlem.
Aggódnak, szenvedélyesek,
nincs köztünk különbség.
Hat hónapot dolgoztunk együtt,
és a végére összeállt egy 42 pontos hulladékcsökkentési akcióterv.
Csökkentés, újrahasználás, újrahasznosítás.
A '90-es években végig mértük,
és tíz év alatt 136 millió kilóval csökkentettük a hulladékkibocsátásunkat.
Ha közben azt találgatnák, mi lett a hungarocell dobozzal,
nos, igen, megszabadultunk tőle.
És szerencsére a munkámat is megtarthattam.
Az együttműködésünk olyan sikeres volt,
hogy továbbgondoltuk azt az ötletet, hogy együtt dolgozzunk a kritikusainkkal
olyan megoldásokon,
amelyek javára lehetnek a társadalomnak és az üzletnek is.
De létrejöhet-e együttműködés
teljesen ellentétes felek között?
Ráadásul olyan dolgokban, amelyekre nincs közvetlen ráhatásunk?
Gondolok például az állati jogokra.
Az állatvédők nyilván szeretnék,
ha nem használnánk húst.
A McDonald's valószínűleg
a vendéglátóipar legnagyobb húsfelvásárlója.
A konfliktus a dolog természeténél fogva adott.
Ám úgy véltem, a legjobb,
ha felkeresem akkori leghevesebb, leghangosabb kritikusainkat,
és tanulok tőlük:
Henry Spirát, az Animal Rights International vezetőjét
és Peter Singert,
az Állatfelszabadítás szerzőjét.
A mű az állatok jogainak modern megközelítése.
Tudják, hogy felkészüljek, elolvastam,
mert megpróbáltam átérezni, amit ő,
és be kell valljam, kemény volt.
Nem leszek vegán,
a cégem sem indult el azon az úton.
Viszont az járt a fejemben, sokat tanulhatnánk.
Így szerveztem New Yorkba egy reggelivel egybekötött találkozót.
Emlékszem, ahogy ott ültem, készülődtem,
és úgy döntöttem, nem rendelem a kedvencem,
ami bacon, kolbász és tojás.
(Nevetés)
Hanem péksüteményt eszek.
Be kell valljam,
vártam, hogy letámadnak.
De nem ez történt.
Henry és Peter szívélyesek voltak,
önzetlenek, értelmesek, jókat kérdeztek.
Elmondtam nekik, mennyire nehéz a McDonald'snak,
hogy az állatok jólétével törődjön,
mert a közvetlen beszállítóink csupán fasírtot gyártanak.
Az állatok három-négy lépéssel odébb, a hatáskörünkön kívül vannak.
Megértőek voltak.
És miközben nyilvánvalóan ellentétes oldalon álltunk
a szervezeteink küldetése szempontjából,
azt éreztem, rengeteget tanultam.
A legjobb, hogy adtak egy klassz tanácsot.
Ez a következőképp hangzott:
"Együtt kellene dolgoznia Dr. Temple Grandinnel."
Akkoriban még nem ismertem őt.
Most már elmondhatom,
ő az állatok viselkedésének akkori és jelenlegi legnagyobb szaktekintélye.
Ismeri a nagyüzemi létesítményekben élő állatok mozgását, viselkedését.
Végül találkoztam vele,
és ő tényleg a lehető legjobb kritikus
abban az értelemben, hogy imádja az állatokat,
meg akarja védeni őket,
ám elfogadja a húsüzlet valóságát.
Mindig emlékezni fogok erre:
azelőtt sosem láttam mészárszéket,
és így az első alkalommal együtt mentünk.
Nem tudtam, mire számítsak.
Kiderült, hogy a személyzet elektromos sokkolóval dolgozik,
és a létesítményben tulajdonképp ezzel terelgetik az összes állatot.
Mindketten megdöbbentünk, ő össze-vissza ugrált –
ehhez ismerniük kéne –,
azt mondogatta: "Ezt nem lehet, ez nem jó így,
használhatnánk zászlókat, műanyag zsákokat,
a természetes viselkedésnek megfelelő karámokat építhetnénk."
Temple-t összehoztam a beszállítóinkkal,
hogy normákat és elveket fektessenek le.
Illetve módszereket, melyek mérik az állatok jólétét célzó ötleteinek hatását.
Az elkövetkező kettő-öt évben ezen munkálkodtunk.
A rendszer összeállt, bevezettük.
Mellesleg a McDonald's két beszállítójától megváltunk,
mert nem feleltek meg a normáknak.
Ami a legjobb,
hogy a normák az egész üzletágban elterjedtek.
Nem használnak már sokkolókat.
Mi a helyzet azokkal a dolgokkal, melyek miatt még vádolnak minket?
Itt van például az erdőirtás.
Tudják, erről mindig azt gondoltam,
ez a törvényhozók és a kormány dolga.
Sosem hittem volna, hogy majd nálam landol.
Azonban 2006 kora áprilisában
a Blackberrymen éppen
Greenpeace aktivistákról olvastam,
akik tucatszám bukkantak fel Angliában
csirkének öltözve,
így ültek be a McDonald'sba,
s láncolták oda magukat az asztalokhoz, székekhez.
Sok figyelem irányult rájuk,
beleértve az enyémet is.
Gondolkodtam az épp akkor lehozott riportjukon,
mely az "Amazónia felzabálása" címet viselte.
Mellesleg a szója a csirketáp fontos alapanyaga,
innen az összefüggés.
Így aztán felhívtam bizalmas barátaimat a WWF-nél,
felhívtam a Conservation Internationalt,
és hamarosan megtudtam, hogy a riportban közölt adatok helyesek.
Ezért kértem a cégem, támogasson,
és mindig emlékezni fogok rá, ahogy az akciót követő napon
felhívtam az aktivistákat,
és azt mondtam: "Egyetértünk veletek."
Hozzátettem: "Mit szólnátok, ha együtt dolgoznánk?"
Így három nappal később,
csodával határos módon, négyen a McDonald'stól,
négyen a Greenpeace részéről,
találkoztunk a londoni Heathrow reptéren.
El kell mondjam, az első óra rázós volt,
abszolút bizalmatlanok voltunk egymással szemben.
Ám az érdekek találkoztak,
mert mind meg akartuk menteni az őserdőket.
A megbeszélés során
szerintem önök sem mondták volna meg,
ki volt a Greenpeace-től, ki a McDonald'stól.
Az egyik legjobb dolog, amit tettünk,
hogy részt vettünk velük egy kilencnapos túrán, át az amazóniai őserdőn,
Greenpeace repülővel, Greenpeace hajón.
Sosem felejtem el,
képzeljék el, ahogy több száz mérföldet tettünk meg Manaustól,
Amazónia fővárosától nyugatra.
Ősi szépség,
ember alkotta szerkezetektől mentes, nincsenek utak,
vezetékek, házak.
Ám Manaustól keletre utazva mást se látnának,
csak nyílt erdőpusztítást.
Ez az igen valószínűtlen összefogás egyedülálló eredményt hozott.
Az együttműködés révén
nagyjából tucatnyi beszállítót és kereskedőt cseréltünk le újakra,
azonos okból.
Egyébként három hónap múlva
az iparágon belül moratóriumot hirdettek
erre a fajta erdőirtásra.
Maga a Greenpeace úgy nyilatkozott, látványosan csökkent az erdőirtás,
és azóta is érezhető a hatása.
Biztosan úgy gondolják, az ilyesfajta együttműködések
mára hétköznapinak számítanak.
Nem így van.
Ha egy szervezetet tűz alá vesznek,
az általában tiltakozik és hárít,
leközöl valami béna nyilatkozatot,
aztán nincs semmiféle javulás.
Állítom, a másik út igen hathatós.
Nem fog minden problémát megoldani,
és biztosan marad tennivaló,
de a kritikusokkal együtt dolgozni
és megpróbálni több jót tenni a közért,
ami az üzletnek is jót tesz,
higgyék el, lehetséges.
Ám az elején el kell fogadniuk,
hogy a kritikusaikról a lehető legjobb szándékot feltételezzék.
Ahogy önök is a legjobb szándékkal állnak a dolgokhoz.
Másodsorban
el kell nézniük, hogyan taktikáznak önök ellen.
Bevallom, én sem szerettem azokat,
amiket a cégem ellen vetettek be.
Ám ezek helyett inkább a valóságra figyeljenek,
arra, mi a helyes,
mit mond a tudomány, mit a tények.
Végül, tudják, azt tanácsolnám,
adják át a kulcsokat a kritikusoknak.
Engedjék be őket a hátsó helyiségekbe.
Vigyék oda őket, ne rejtegessenek semmit,
mert ha szövetségeseket és támogatókat akarnak,
őszintének és nyíltnak kell lenniük.
Akár öltönyösök,
akár ligetvédők,
javaslom, amikor legközelebb valaki kritizálja önöket,
figyeljenek, tanuljanak.
Jobbá válnak általa önök is, a szervezetük is,
s közben még jó barátokra is szert tehetnek ezen az úton.
Köszönöm.
(Taps)