1956 vann en dokumentär av Jacques Cousteau
både Guldpalmen och en Oscar.
Filmen hette "Le monde du silence",
eller "Den tysta världen".
Utgångspunkten för titeln var att undervattensvärlden var en tyst värld.
Vi vet nu, 60 år senare,
att undervattensvärlden är allt annat än tyst.
Även om ljuden inte hörs ovanför vattenytan,
beroende på var man är och tiden på året,
kan ljudlandskapet under vattnet
vara bullrig som en djungel eller en regnskog.
Ryggradslösa djur, som pistolräka, fiskar och marina däggdjur använder sig av ljud.
De använder ljud för att undersöka sin livsmiljö,
för att kommunicera med varandra, för att navigera,
för att upptäcka rovdjur och byten.
De använder sig också av ljud för att få kännedom om sin omgivning.
Ta till exempel Arktis.
Det anses vara en vidsträckt, ogästvänlig plats,
ibland beskriven som en öken,
eftersom den är så kall och så avlägsen, och istäckt större delen av året.
Trots det finns det ingen plats på jorden som jag hellre skulle vara på än Arktis.
Speciellt när dagarna bli längre och våren är på väg.
För mig förkroppsligar Arktis verkligen skillnaden
mellan vad vi ser på ytan och vad som pågår under den.
Man kan se ut över isen - alldeles vit och blå och kall -
och inte se ett dugg.
Men om ni kunde höra under vattnet,
de ljud ni skulle höra skulle först förvåna och sedan glädja er.
Även om era ögon inte ser något annat på flera kilometer än is
så berättar era öron att där ute
finns grönlandsvalar och vitvalar, valrossar och storsälar.
Även isen låter.
Den skriker, och spricker, och smäller, och stönar när den krockar och skaver
när temperaturen eller strömmar eller vindar vänder.
Och under kompakt havsis, mitt i vintern,
sjunger grönlandsvalar.
Det skulle man aldrig tro
eftersom vi människor tenderar att vara väldigt visuella djur.
För de flesta av oss, men inte alla,
är det synen som leder oss rätt i världen.
För marina däggdjur som bor under vatten,
där kemiska signaler och ljus fungerar dåligt,
är ljud det sinne de använder för att se.
Ljud fortplantar sig mycket bra i vatten, mycket bättre än i luften.
Därför kan signaler höras på långt håll.
På Arktis är detta extra viktigt
eftersom de arktiska marina däggdjuren inte bara måste höra varandra,
de måste även lyssna efter signaler från omgivningen
som tyder på tjock is eller öppet vatten.
Kom ihåg att även om de spenderar största delen av sina liv under ytan
så är de däggdjur som måste upp till ytan och andas.
Kanske de lyssnar efter tunn is eller ingen is,
eller lyssna efter ekon av is i närheten.
Arktiska marina däggdjur lever i ett rikt och varierande ljudlandskap under vattnet.
På våren kan det vara en kakafoni av ljud.
(Surrande, vinande, gnällande, visslande, klagande ljud)
Men när isen är kompakt
och temperaturen och strömmarna håller sig någorlunda konstanta
så har undervattensvärlden på Arktis en av de lägsta omgivningsbullernivåerna
av världens hav.
Men det håller på att ändras.
Klimatförändringen och minskningen av havsis ändrar också
ljudlandskapet under vattnet på Arktis,
som är en direkt följd av människans växthusgasutsläpp.
Vi genomför, i praktiken, med klimatförändringen
ett helt okontrollerat experiment
med vår planet.
Under de senaste 30 åren
har delar av Arktis fått uppleva en minskning av vinterhavsis
med allt från sex veckor till fyra månader.
Denna minskning av vinterhavsis kallas ibland för
en förlängning av säsongen för öppet vatten,
den del av året som Arktis är farbart för fartyg.
Det är inte bara utbredningen av isen som ändras
utan dess ålder och tjocklek också.
Ni har kanske hört talas om att en minskning av vinterhavsis
gör att det blir färre platser att bo på för djur som är beroende av havsis
som till exempel grönlandssälar, eller valrossar, eller isbjörnar.
Minskande havsis orsakar även ökad erosion längs kustbelägna byar
och ändrad tillgång på bytesdjur för marina fåglar och däggdjur.
Klimatförändringen och minskning av havsis ändrar även
ljudlandskapet under vattnet på Arktis.
Vad menar jag med ljudlandskap?
De av oss som tjuvlyssnar på havet som jobb
använder instrument som kallas hydrofoner, som är undervattensmikrofoner.
Vi spelar in omgivningsbuller, bullret som finns runt oss alla.
Ljudlandskapet ger oss de ingående delarna
i detta bullerfält.
Det vi hör i våra hydrofoner
är ljudet av klimatförändringen.
Vi hör dessa ändringar på tre fronter:
från luften, från vattnet och från land.
Först: luft.
Vindar på vatten skapar vågor.
Dessa vågor skapar bubblor. Bubblorna spricker.
När de gör det, skapar de ljud.
Detta ljud är som ett väsande eller brus i bakgrunden.
På Arktis, när det är isbelagt,
kommer det mesta av ljudet från vinden inte ner i vattnet
eftersom is fungerar som en buffert mellan atmosfären och vattnet.
Det är ett av skälen till att Arktis har så låg omgivningsbullernivå.
Men i och med minskningen av vinterhavsis,
så är inte Arktis längre bara mottaglig för vågbullret
utan även antalet stormar och intensiteten på stormarna
på Arktis har ökat.
Allt detta ökar bullernivåerna i ett tidigare tyst hav.
Nummer två: vatten.
I och med minskande vinterhavsis flyttar subarktiska arter norrut
och utnyttjar nya platser att bo på som skapas med mer öppet hav.
Arktiska valar, som denna grönlandsval, har ingen ryggfena,
eftersom de utvecklats för att leva och simma i istäckta vatten.
Att ha något som sticker ut på ryggen
bidrar inte till förflyttning genom is,
och kan till och med utestänga djur från isen.
Men nu, var man än lyssnar så hör vi ljuden
av sillvalar, knölvalar, och späckhuggare,
längre och längre norrut
och senare och senare på säsongen.
Vi hör, i princip, en invasion av Arktis av subarktiska arter
och vi vet inte vad det kommer innebära.
Kommer det bli tävling om mat mellan arktiska och subarktiska djur?
Är det risk för att de subarktiska arterna inför sjukdomar och parasiter till Arktis?
Vad gör de nya ljud som de frambringar
med ljudlandskapet under vattnet?
För det tredje: land.
Med land menar jag människor.
Mer öppet vatten innebär ökad närvaro på Arktis.
Förra sommaren
tog sig ett enormt kryssningsfartyg igenom Nordvästpassagen,
den en gång mytomspunna vägen mellan Europa och Stilla Havet.
Minskningen av havsis har möjliggjort för människor att vara på Arktis oftare.
Det har möjliggjort en ökning av olje- och gasletning och utvinning,
för potentiell kommersiell sjöfart,
och även för ökad turism.
Vi vet numera att fartygsbuller ökar nivån av stresshormoner hos valar
och kan störa diandet.
Luftpistoler som avger höga, lågfrekventa "whoomps" var 10-20 sekund
ändrar simsättet och kommunikationen mellan valar.
Alla dess ljudkällor minskar det akustiska bandet
över vilket arktiska marina däggdjur kan kommunicera.
Arktiska marina däggdjur är vana med väldigt höga ljudnivåer
under vissa delar av året,
men främst från andra djur eller havsis.
Det är ljuden som de har utvecklats med
och som är avgörande för deras överlevnad.
De nya ljuden är högljudda och de är främmande.
De kan komma att påverka miljön på sätt som vi tror oss förstå,
men även på sätt som vi inte förstår.
Kom ihåg att ljud är det viktigaste sinnet
för dessa djur;
och det är inte bara den fysiska miljön i Arktis som snabbt håller på att ändras,
utan även den akustiska miljön.
Det är som om vi plockat upp dessa djur från den tysta landsbygden
och släppt ner dem i en storstad mitt i rusningstrafiken.
De kommer inte undan.
Vad kan vi göra nu?
Vi kan inte minska vindstyrkorna
eller hindra de subarktiska djuren från att migrera norrut,
men vi kan jobba för lokala lösningar för att minska bullret från människor.
En av lösningarna är att minska farten för fartyg
som korsar Arktis;
en långsammare båt är en tystare båt.
Vi kan begränsa tillgängligheten under de årstider och i de regioner
som är viktiga för fortplantning, eller när ungarna diar,
eller under migrationer.
Vi kan bli bättre på att göra skepp tysta
och komma på bättre sätt att utforska havsbotten på.
Den goda nyheten är
att det redan finns människor som jobbar på detta.
Men till syvende och sist
är det vi människor som står inför det tuffa uppdraget
att vända, eller åtminstone få stopp på,
de atmosfäriska förändringar som människan skapat.
Låt oss komma tillbaka till idén med en tyst värld under vattenytan.
Det är fullt möjligt
att många av valarna som simmar runt i Arktis idag,
speciellt långlivade arter som grönlandsvalen
som inuiterna säger kan leva två människoliv,
det är möjligt att dessa valar levde 1956
när Jacques Cousteau gjorde sin film.
När man tänker tillbaka,
med tanke på allt buller vi skapar i haven idag,
var det kanske "Den tysta världen".
Tack!
(Applåder)