När jag var liten var jag besatt av Guinness Rekordbok.
Jag ville verkligen slå ett världsrekord.
Det var bara ett problem:
Jag var helt talanglös.
Så jag bestämde mig för att slå världsrekordet i något
som inte krävde några färdigheter alls.
Jag bestämde mig för att slå världsrekordet
i att krypa.
(Skratt)
På den tiden låg rekordet på 12,5 engelska mil,
och av någon anledning verkade det helt hanterbart.
(Skratt)
Jag värvade min vän Anne,
och vi bestämde oss för att vi inte ens behövde träna.
(Skratt)
När det var dags för vårt rekordförsök
fäste vi möbeltassar på knäna utanpå våra tur-jeans
och satte igång.
Vi fick problem på en gång,
för jeanstyget låg mot huden
och började skava
och snart hade vi sår på knäna.
Efter flera timmar
började det regna.
Sedan gav Anne upp.
Sedan blev det mörkt.
Vid det laget var byxknäna blodiga
och jag hallucinerade på grund av kylan
och smärtan och enformigheten.
För att ni ska förstå hur mycket jag led kan jag berätta att
det första varvet runt skolans löparbana tog 10 minuter.
Det sista tog nästan 30.
Efter 12 timmars krypande
slutade jag.
Då hade jag krupit 8,5 engelska mil
och missade världsrekordet som låg på 12,5.
I många år trodde jag att det här var ett totalt misslyckande,
men idag ser jag annorlunda på saken.
För när jag försökte slå världsrekordet
gjorde jag tre saker.
Jag klev utanför min bekvämlighetszon,
jag prövade min uthållighet
och jag hittade tron på mig själv
och mina egna beslut.
Jag visste det inte då,
men det där är inte tecken på misslyckanden.
Det är tecken på mod.
1989, när jag var 26 år gammal,
blev jag brandsoldat i San Francisco.
Jag var den femtonde kvinnan i en kår med 1 500 män.
(Applåder)
Ni kan säkert föreställa er
att många tvivlade på att vi skulle klara av jobbet.
Trots att jag var en 177 cm lång, 68 kilo tung universitetsroddare,
som klarade 12 timmars knäsmärtor ...
(Skratt)
visste jag att jag skulle behöva bevisa hur stark och vältränad jag var.
En dag fick vi ett larm
och när min grupp kom dit
böljade den svarta röken från en byggnad på en bakgata.
Jag jobbade med en stor kille som hette Skip.
Han höll i munstycket och jag var precis bakom honom.
Det var en helt vanlig eldsvåda.
Det var rökigt och hett
och plötsligt
exploderade något.
Skip och jag flög baklänges,
min mask hamnade på sned
och ett ögonblicks förvirring följde.
Sedan reste jag mig,
fick tag i munstycket
och gjorde vad en brandsoldat ska göra:
Jag ryckte fram,
slog på vattnet
och bekämpade elden själv.
Explosionen orsakades av en varmvattenberedare
så ingen blev skadad och det var egentligen ingen fara,
men efteråt kom Skip fram till mig och sa
"Bra jobbat, Caroline,"
med ganska förvånad röst.
(Skratt)
Jag blev förvirrad, för branden hade inte varit så allvarlig.
Varför såg han så överraskad ut?
Sedan förstod jag:
Skip, som förresten var en riktigt trevlig kille,
och en utmärkt brandsoldat,
trodde inte bara att kvinnor inte kunde vara starka.
Han trodde också att de inte kunde vara modiga.
Och han var inte den enda.
Vänner, bekanta och främlingar,
män och kvinnor jag mötte under hela karriären
frågade mig om och om igen,
"Caroline, det är så mycket eld och fara.
Blir du inte rädd?"
Jag har aldrig hört en manlig brandsoldat få den frågan.
Och det gjorde mig nyfiken.
Varför väntade sig folk inte att kvinnor skulle vara modiga?
Det började klarna
när en vän klagade över
att hennes lilla dotter var en sådan fegis.
Jag började tänka på det,
och visst, dottern var orolig av sig.
Men föräldrarna var ännu mer nervösa.
Det mesta de sa till henne när hon var utomhus började med
"Var försiktig," "Akta," eller "Nej."
Mina vänner var inte dåliga föräldrar.
De gjorde bara samma sak som de flesta andra föräldrar.
De varnar sina döttrar mycket mer än de varnar sina söner.
Det finns en studie som, ironiskt nog, innefattar en brandstång på en lekplats.
Forskarna såg att små flickor väldigt ofta varnades
för riskerna med brandstången av både mammor och pappor.
Och om flickorna ändå ville leka på brandstången
var det väldigt troligt att en förälder hjälpte till.
Men pojkarna?
De uppmuntrades att leka på brandstången
även om de själva var oroliga,
och föräldrarna kom ofta med råd om hur de skulle använda den på egen hand.
Vad sänder detta för budskap till pojkar och flickor?
Jo, att flickor är sköra och behöver mer hjälp,
medan pojkar kan och bör hantera svåra uppgifter på egen hand.
Det lär oss att flickor ska vara rädda
och att pojkar ska vara modiga.
Det ironiska är att i den åldern
är flickor och pojkar väldigt lika fysiskt sett.
Flickor är faktiskt ofta starkare fram till puberteten,
och mer mogna.
Ändå beter vi vuxna oss som om
flickor är bräckligare,
behöver mer hjälp,
och inte klarar av lika mycket.
Det är budskapet vi lär oss som barn,
och budskapet som genomsyrar allt när vi växer upp.
Vi kvinnor tror på det, män tror på det,
och gissa vad?
När vi blir föräldrar för vi det vidare till våra barn,
och så vidare.
Nu hade jag svaret.
Det här är varför kvinnor, även som brandsoldater,
förväntas vara rädda.
Det här är varför kvinnor ofta är rädda.
En del av er kanske inte tror mig,
men jag är inte emot rädsla.
Jag vet att det är en viktig känsla som finns för att skydda oss.
Problemet uppstår när rädslan blir den främsta reaktionen
som vi lär flickor och uppmuntrar hos dem
när något ligger utanför deras bekvämlighetszon.
Jag var skärmflygare i många år.
(Applåder)
En flygskärm liknar en fallskärm
och flyger väldigt bra,
men jag vet att många tycker att den liknar ett lakan
med fastknutna snören.
(Skratt)
Jag tillbringade mycket tid uppe på bergstoppar
där jag fyllde lakanet med luft,
sprang iväg och flög.
Jag vet vad ni tänker nu.
"Caroline, lite rädsla skulle vara vettigt i det här fallet."
Och det har ni rätt i.
Jag var rädd, det försäkrar jag.
Men där uppe på berget,
när jag väntade på precis rätt vind
kände jag också så många andra saker:
upprymdhet, självförtroende.
Jag visste att jag var en bra pilot
och att jag inte skulle ha varit där utan rätt förutsättningar.
Jag visste hur härligt det skulle kännas tusen fot uppe i luften.
Så ja, rädslan fanns där.
Men jag såg den i vitögat,
bedömde hur relevant den var
och placerade den där den hörde hemma.
För det mesta var det
långt efter min upprymdhet, min förväntan och
mitt självförtroende.
Så jag är inte emot rädsla.
Jag är bara för mod.
Jag menar inte att alla flickor ska bli brandsoldater
eller syssla med skärmflygning.
Det jag menar är att vi lär våra flickor att vara försagda, till och med hjälplösa,
och det börjar när vi varnar dem för fysiska risker.
Rädslan vi lär oss och de uteblivna erfarenheterna
följer med oss när vi blir kvinnor.
och förvandlas till allt det där vi måste hantera och försöker sluta med.
Vår tvekan inför att göra våra röster hörda,
hänsynen vi visar för att bli omtyckta
och vår brist på tilltro till våra egna beslut.
Så hur blir vi modiga?
Här är den goda nyheten.
Mod är något man kan lära sig
och som med allt annat
behöver vi bara öva oss på det.
Först och främst
måste vi ta ett djupt andetag
och uppmuntra våra flickor
att åka skateboard, klättra i träd
och klänga på den där brandstången på lekplatsen.
Så gjorde min mamma.
Hon visste det inte då,
men forskarna har ett ord för det här.
De kallar det riskfyllt lekande
och undersökningar visar att det är viktigt för barn, alla barn,
eftersom det lär dem att bedöma faran,
att skjuta upp belöningar,
uthållighet
och självförtroende.
Med andra ord,
när barn är ute och gör modiga saker
lär de sig värdefulla saker om livet.
För det andra måste vi sluta varna flickorna utan anledning.
Lägg märke till nästa gång du säger,
"Akta dig, du kan bli skadad,"
eller, "Gör inte så, det är farligt."
Kom ihåg att det du egentligen säger till henne är att
hon inte ska utmana sig själv,
att hon faktiskt inte är tillräckligt bra,
att hon borde vara rädd.
För det tredje
måste vi kvinnor också börja vara modiga.
Vi kan inte lära våra döttrar det förrän vi kan det själva.
Och en annan sak:
rädsla och upprymdhet
känns väldigt lika.
Darrande händer, snabb puls,
den nervösa spänningen.
Jag slår vad om att många av er,
sist ni trodde att ni var vettskrämda,
kanske mest var upprymda,
och nu har ni gått miste om tillfället.
Så öva er.
Och även om flickor borde vara utomhus och lära sig att våga
förstår jag att vuxna inte vill åka airboard eller klättra i träd,
så vi borde alla öva oss
hemma, på kontoret
och till och med här på att våga
prata med någon vi verkligen beundrar.
Slutligen, när din dotter till exempel
sitter på cykeln högst upp i en brant backe
och säger att hon är för rädd för att cykla utför den,
lär henne hitta sitt mod.
I slutänden kanske backen faktiskt är för brant
men hon når den slutsatsen genom mod istället för rädsla.
För det här handlar inte om den branta backen.
Det handlar om livet som ligger framför henne
och om att ge henne verktygen
för att hantera och bedöma
alla faror som vi inte kan skydda henne från,
alla utmaningar som vi inte kan vägleda henne genom,
allt som våra flickor här
och i andra delar av världen
kommer att möta i framtiden.
Och förresten,
idag ligger världsrekordet i att krypa...
(Skratt)
på 35,18 engelska mil,
och jag skulle verkligen älska att få se en tjej slå det.
(Applåder)