În 1903, președintele Statelor Unite
a plecat într-o excursie cu cortul în Valea Yosemite din California.
Președintele Theodore Roosevelt a dormit într-un crâng de sequoia înalți,
și-a întins cortul pe timp de viscol
și a petrecut ore întregi vorbind în jurul focului de tabără
împreună cu gazda și ghidul său, conservatorul John Muir.
După cum se știe, Roosevelt adora natura,
însă Muir îl invitase acolo nu doar pentru a merge cu cortul:
Yosemite se afla în pericol.
Deși Yosemite a devenit zonă protejată în 1864,
totuși valea risca să fie dezvoltată excesiv în 1903.
Era în mijlocul unei lupte de un deceniu
de a rezerva teren pentru conservare și pentru uz public,
două scopuri ce păreau ușor de realizat.
Disputa asupra Yosemitei începuse cu goana după aur în 1849,
când minerii au năvălit Vestul
căutând aur la poalele muntelui în Sierra Nevada.
În 1851 o miliție sancționată de stat
a condus tribul Ahwahneechee din Valea Yosemite.
Cei care au reușit să se întoarcă
au văzut coloniști albi revendicându-și pământul,
tăind sequoia giganți și construind hoteluri și baruri.
Drept răspuns, un grup mic de californieni îngrijorați
a făcut presiuni asupra senatorului John Conness
să protejeze valea de interesele private.
În 1864 Congresul a adoptat proiectul de lege inițiat de Conness,
atribuind Valea Yosemite statului Californiei,
marcând prima dată când guvernul american a pus o zonă sub protecție publică.
Însă gestiunea acelui teren rămânea sub semnul întrebării,
una ce devenea mai complexă
întrucât mai multe terenuri erau sub o protecție similară.
Șapte ani mai târziu, geologul Ferdinand Hayden
a condus o expediție spre Platoul Yellowstone,
pe care multe triburi americane native
îl utilizau pentru ritualuri, vânătoare și comerț.
Savanții expediției și pictorii au raportat noutăți
despre gheizere impresionante și izvoare termale,
inspirând susținerea de a pune Yellowstone sub protecție guvernamentală
și de a limita accesul nativilor la teren.
Deși, spre deosebire de Yosemite, Yellowstone nu putea fi acordată unui stat
fiind parte a trei teritorii americane ce nu deveniseră încă state.
În schimb, Congresul a pus Yellowstone sub administrație federală în 1872,
creând primul parc național din lume.
În timpul mandatului său, Teddy Roosevelt a avut un rol-cheie
în extinderea terenurilor sub protecție publică.
Până în 1916, parcurile naționale erau deja cincisprezece la număr.
Însă problema gestionării rămânea nehotărâtă,
iar întreținerea parcului era preluată aleator
de către numeroase departamente guvernamentale.
Sarcinile simple precum construirea drumurilor și angajarea personalului
cereau implementarea unei strategii birocratice ineficiente.
Niciun departament nu a stabilit norme de conduită în parc,
astfel vânătorii nimiceau fauna parcului, bovinele pășteau excesiv câmpurile,
iar vizitatorii vandalizau obiectivele turistice.
Soluția a fost preluată din Canada,
care avea o administrație a parcului foarte eficientă.
În 1916 Statele Unite au înființat Administrația Parcului Național
având la bază acest model.
Până astăzi, misiunea pentru administrația parcului cuprinde două scopuri
ce uneori sunt în dezacord:
de a conserva parcurile pentru viitor
și de a permite publicului să se bucure de ele.
Acesta e un act delicat: drumuri, poteci și alte infrastructuri
fac parcurile accesibile oamenilor dar și alterează peisajul,
în timp ce înșiși vizitatorii pot contribui la poluare, eroziune
și pot dăuna ecosistemelor fragile.
Însăși istoria conservării poate fi în dezacord cu această misiune.
Multe parcuri nu o respectau la momentul fondării lor,
sălbăticia nepopulată devenind standardul conservării lor.
În schimb, multe erau case sau locuri de venerare ale nativilor,
care au pierdut accesul la terenuri în numele uzului public.
Doar recent Administrația Parcului Național
a început să se confrunte cu această moștenire
și să implice nativii americani în gestionarea parcului.
În toată lumea comunitățile indigene joacă un rol decisiv
în gestionarea și conservarea terenurilor.
În prezent există sute de parcuri naționale în toată lumea,
ce trebuie să echilibreze uzul public, conservarea istorică și cea ecologică.
Parcurile din Noua Zeelandă, Islanda, Australia și Africa de Sud
au suferit o eroziune severă din cauza numeroșilor vizitatori.
Unele, precum Parcul Național Mu Ko Similan din Tailanda,
au interzis accesul turiștilor în unele secțiuni
pentru a permite ecosistemului să se refacă.
Parcurile naționale au conservat peisaje de neînlocuit
pentru generațiile viitoare.
De asemenea, ele ne impun să dezbatem întrebări dificile:
care sunt responsabilitățile noastre față de planetă și unul față de altul?