ב-1903, נשיא ארצות הברית
יצא לטיול קמפינג בן שלושה ימים לעמק יוסמיטי בקליפורניה.
הנשיא תיאודור רוזוולט ישן בחורשה של עצי סקויה מתנשאים,
עשה קמפינג בסופת שלג, ובילה שעות בשיחה סביב מדורה
עם המארח והמדריך שלו, ג'ון מוייר, שדגל בשמירה על הטבע.
רוזוולט היה מפורסם באהבתו לטבע,
אבל מוייר הזמין אותו לשם ליותר מקמפינג:
יוסמיטי היה בסכנה.
למרות שיוסמיטי הפך לשמורת טבע ב-1864,
העמק עדיין היה בסכנה לפיתוח יתר ב-1903.
זה היה בלב מאבק בן עשור לייעוד קרקע
גם לשימור וגם לשימוש ציבורי --
שתי מטרות שקל יותר להציב מאשר לבצע.
הקרב על יוסמיטי החל בבֶּהָלָה לַזָּהָב של 1849,
כשכורים גאו למערב, בחיפוש אחר זהב למרגלות הרי סיירה נבאדה.
ב-1851, מיליציה מטעם המדינה,
גירשה את שבט האהוונצ'י מעמק יוסמיטי.
אלה שהצליחו לחזור ראו איך המתיישבים הלבנים תובעים את האדמה לעצמם,
כורתים עצי סקוייה עצומים, ובונים מלונות ומסבאות.
כתגובה, קבוצה קטנה של אנשי קליפורניה מודאגים
הפעילו לובי על הסנאטור ג'ון קונס כדי שיגן על העמק מאינטרסים פרטיים.
ב-1864, הקונגרס העביר את החוק של קונס,
מה שהעביר את עמק יוסמיטי למדינת קליפורניה,
וסימן את הפעם הראשונה שממשלת ארצות הברית העניקה הגנה ציבורית לקרקע.
אבל ניהול הקרקע נותר שאלה פתוחה,
שבהמשך הפכה למורכבת יותר,
כשקרקעות נוספים זכו להגנה דומה.
שבע שנים מאוחר יותר, הגאולוג פרדיננד היידן
הוביל משלחת לרמת ילוסטון,
ששבטים אמריקנים-ילידים רבים השתמשו בה לטקסים, צייד, ומסחר.
המדענים והאמנים במשלחת חזרו עם סיפורים
על גייזרים יוצאי דופן ומעיינות חמים,
ועוררו תמיכה נרחבת לתת לילוסטון הגנה ממשלתית --
ולהגביל את הגישה של העמים הילידים לקרקע.
עם זאת, בניגוד ליוסמיטי, אי אפשר היה להעביר את ילוסטון למדינה --
כי הוא היה חלק משלוש טריטוריות שעדיין לא הפכו למדינות.
במקום זאת, הקונגרס הכניס את ילוסטון תחת חסות פדרלית ב-1872,
ויצר את הפארק הלאומי הראשון באמת בעולם.
במהלך נשיאותו, טדי רוזוולט היה חיוני
בהרחבת ההגנה הציבורית על קרקעות.
עד 1916, היו חמישה עשר פארקים לאומיים.
אבל בעיית הניהול נשארה לא פתורה,
ואחזקת הפארקים טופלה בחוסר אחריות
בין כמה מחלקות ממשלתיות.
משימות ברורות כמו סלילת כבישים ושכירת כוח אדם
דרשו תמרונים ביורוקרטים לא יעילים.
אף אחת מהמחלקות לא קבעה חוקים להתנהגות בפארק,
אז ציידים הרגו חיות בר, רעיית בקר חיסלה את השדות,
ומבקרים הרסו את הנוף.
הפתרון הגיע מקנדה,
שלה היה שירות פארקים מאוד ריכוזי ואפקטיבי.
ב-1916, ארצות הברית הקימה את שירות הפארקים הלאומיים
שהתבסס על המודל הזה.
עד היום, המשימה של שירות הפארקים מורכבת משתי מטרות
שלפעמים מתנגשות זו בזו:
לשמר את הפארקים לעתיד
ולאפשר לציבור להנות מהם.
זו פעולת איזון עדינה: כבישים, שבילים, ותשתיות אחרות
מנגישים את הפארקים למבקרים, אבל גם משנים את פני השטח,
בעוד המבקרים עצמם יכולים לתרום לזיהום, שחיקה,
ונזק למערכות אקולוגיות עדינות.
היסטוריית השימור יכולה אף היא לפגוע במטרת השימור.
בזמן היווסדם, פארקים רבים
לא היו נוף פראי ובלתי מיושב שהפך לסְטַנְדַּרְט לשימורם.
במקום זאת, רבים מהם היוו בתים או אתרי פולחן לעמים ילידים,
שאיבדו גישה לאדמות האלו בשם הצורך הציבורי.
רק לאחרונה שירות הפארקים הלאומי
החל להתמודד עם המורשת הזו ולערב אמריקנים-ילידים
בניהול הפארקים.
מסביב לעולם, קהילות ילידיות משחקות תפקידים חשובים
בניהול ושימור קרקעות.
כיום, יש אלפי פארקים לאומיים בעולם,
וכל אחד מהם חייב לאזן בין שימוש ציבורי לבין שימור היסטורי ואקולוגי.
פארקים בניו זילנד, איסלנד, אוסטרליה, ודרום אפריקה
חוו שחיקה קשה כשמספר המבקרים עלה בחדות.
כמה פארקים, כמו הפארק הלאומי מו קו סימיליאן בתאילנד,
סגרו כמה חלקים בפני תיירים, כדי לאפשר למערכת האקולוגית להתאושש.
פארקים לאומיים שימרו לדורות הבאים נופים חד-פעמיים.
הם גם מכריחים אותנו להתמודד עם השאלות הקשות:
מה האחריות שלנו לכוכב הלכת, וזה לזו?