U kenijskim savanama, dve ženke severnih belih nosoroga, Najin i Fatu,
zadovoljno grickaju travu.
U vreme objavljivanja ovog videa,
ovo su dva poslednja poznata severna bela nosoroga na Zemlji.
Njihova vrsta je praktično izumrla -
bez mužjaka, Najin i Fatu ne mogu da se reprodukuju.
Ali ipak, i dalje ima nade da oživimo severne bele nosoroge.
Kako je to moguće?
Priča počinje pre oko 50 godina,
kada su lovokradice počele ilegalno da love hiljade nosoroga
duž Afrike zbog njihovih rogova.
Ovo, zajedno sa građanskim ratovima na njihovoj teritoriji,
desetkovalo je populaciju severnih belih nosoroga.
Zabrinuti konzervatori počeli su da ih odgajaju u zarobljeništvu 1970-ih godina,
sakupljajući i čuvajući spermatozoide mužjaka.
Samo četiri nosoroga su na kraju rođena u ovom ambicioznom programu uzgoja.
Najin i njena ćerka Fatu su dva poslednja nosoroga.
U 2014. godini, konzervatori su otkrili da nijedna ne može da ima mladunčad.
Iako je Najin rodila Fatu, ona sada ima slabe zadnje noge,
što bi moglo da joj pogorša zdravlje ako zatrudni opet.
A Fatu, međutim, ima degenerisanu sluznicu materice.
Zatim, poslednji mužjak severnog belog nosoroga,
Sudan, umro je u 2018. godini.
Ali bila je jedna svetla tačka: veštačka reprodukcija.
Bez živih mužjaka i ženki koje mogu da izdrže trudnoću,
ovo je u najmanju ruku komplikovan i riskantan proces.
Iako su naučnici sačuvali spermatozoide, morali bi da sakupe jajne ćelije,
što je komplikovan zahvat koji zahteva da se sedatira ženka na do dva sata.
Onda, oni bi mogli da stvore uspešan embrion u laboratoriji,
nešto što nikada ranije nije bilo urađeno, i što niko nije znao kako.
Čak i to je bio samo početak -
surogat majka druge vrste nosoroga
bi nosila embrion do porođaja.
Ženke bliskog rođaka ove vrste, južnog belog nosoroga,
postale su ključ za razvijanje embriona nosoroga u laboratoriji
i vodeći kandidat za surogat majke.
Severni i južni beli nosorozi odvojili su se pre oko milion godina
u različite, premda usko povezane vrste.
Nastanjuju različite oblasti, i imaju pomalo različite fizičke osobine.
Sticajem srećnih okolnosti, nekoliko ženki južnog belog nosoroga
zahtevalo je lečenje za njihove reproduktivne probleme,
a istraživači su mogli da sakupe jajne ćelije kao deo tog lečenja.
U zoološkom vrtu Dvur Kralove oktobra 2015. godine,
eksperti iz berlinskog IZD počeli su da sakupljaju jajne ćelije
južnog belog nosoroga
i da ih šalju u Avanteu, laboratoriju za životnjsku reprodukciju u Italiji.
Tamo su naučnici razvili i usavršili tehniku stvaranja uspešnog embriona.
Čim su savladali tehniku,
istraživači su izvadili jajne ćelije Nadjni i Fati 22. avgusta 2019. godine
i poslali ih u Italiju.
Tri dana kasnije, oplodili su jajne ćelije spermatoizoidom
mužjaka severnog belog nosoroga.
Nakon još jedne nedelje, dva zigota dospela su do stadijuma razvoja
kad embrion može da se zamrzne i sačuva za budućnost.
Još jednim sakupljanjem u decembru 2019. godine
dobio se još jedan embrion.
Početkom 2020. godine plan je da se sakupljaju jajne ćelije
Najini i Fatu tri puta godišnje ako su dovoljno zdrave.
U međuvremenu, istraživači traže
izgledne surogat majke južnih belih nosoroga,
idealno bi bilo da s u prošlosti izdržale trudnoću.
Plan za surogat majke je donekle korak u nepoznato,
i južni i severni beli nosorozi ukrstili su se
tokom poslednjeg glacijacijskog perioda i skorije 1977. godine,
tako da su istraživači optimistični da južni beli nosorog
može da podnese trudnoću sa severnim belim nosorogom.
Takođe, trudnoće ove dve vrste iste su vremenske dužine.
Ipak, prenošenje embriona u nosoroga je riskantno
zbog oblika grlića materice.
Krajnji cilj, za koji su potrebne decenije,
jeste da se osnuje populacija za odgoj severnih belih nosoroga
u njihovoj originalnoj oblasti.
Studije sugerišu da imamo dovoljno individualnih uzoraka
da se opet stvori populacija sa genetskom raznovrsnošću
koju je ova vrsta imala pre sto godina.
Iako su pojedinosti ovih napora jedinstvene,
što se više vrsta suočava sa kritičnom ugroženošću ili istrebljenjem,
takođe je arena za velika pitanja:
da li imamo odgovornost da pokušamo da izvedemo vrste van opasnosti,
naročito pošto su ih ljudske akcije dovele do toga?
Postoje li ograničenja napora koje bi trebalo da proširimo
kako bismo spasili životinje kojima preti izumiranje?