На сьогодні більшість біженців мешкають у містах,
а не в таборах для біженців.
Понад 60% від загальної кількості біженців у світі
мешкають у містах.
І той факт, що більшість біженців зараз оселилися в містах,
означає, що ми маємо суттєво змінити підхід, нам потрібне нове мислення.
Замість того, щоб марнувати гроші на спорудження стін,
ліпше їх витратити на програми, які допоможуть біженцям
самим впоратись зі своїми проблемами.
(Оплески)
Ми, біженці, були змушені втратити всю свою власність,
але не свої знання та вміння.
Якщо біженцям дати змогу жити продуктивним життям,
вони зможуть себе забезпечити,
а також зробити свій внесок у розвиток країни, яка їх прийняла.
Я народився в Букаву, це місто
у Південному Ківу, одній із провінцій
Демократичної Республіки Конго.
Я був п'ятою дитиною у сім'ї, де було 12 дітей.
Мій батько, механік за фахом, дуже важко працював,
щоб забезпечити мені можливість навчатись у школі.
Як і в багатьох інших молодих людей,
у мене було багато мрій і планів.
Я хотів здобути освіту,
знайти хорошу роботу,
одружитись, мати дітей
і забезпечувати свою сім'ю.
Але цим мріям не судилось здійснитись.
Війна на батьківщині змусила мене переїхати до Уганди у 2008-му,
тобто 9 років тому.
Моя сім'я приєдналась до масового потоку біженців,
які осіли в Кампалі, столиці Уганди.
У себе на батьківщині
я теж жив у місті,
тож ми почувались у Кампалі значно краще, ніж у таборі біженців.
Біженці у містах
завжди були позбавлені міжнародної допомоги,
навіть після того, як УВКБ ООН у 1997-му визнало їхні права.
На додачу до проблеми бідності, від якої ми потерпали так само,
як і місцеві міські бідняки,
перед нами, як біженцями, поставали додаткові виклики,
такі як мовний бар'єр.
Офіційною мовою у Конго була французька,
тоді як в Уганді - англійська.
У нас не було доступу до освіти й медицини.
Ми зазнавали утисків,
експлуатації, залякувань і дискримінації.
Гуманітарні організації переважно зосереджувались
на поселеннях для біженців у сільських районах,
а мешканці міст не отримували допомоги.
Але ми не хотіли подачок.
Ми хотіли працювати і забезпечувати себе.
Я і ще двоє біженців створили організацію,
яка мала на меті надавати підтримку біженцям.
YARID - Юні Африканські Біженці за Комплексний Розвиток -
починалась як спілкування у межах спільноти вихідців із Конго.
Ми цікавились, яким чином спільнота мігрантів
може самоорганізуватись, щоб вирішити проблеми, які постали перед нею.
Програми підтримки, розроблені YARID, розвивались поступово,
від організації футбольної команди до вивчення англійської
і створення можливостей заробити на прожиток.
Футбол спрямував енергію безробітної молоді
в конструктивне русло,
і поєднав людей із різних спільнот.
Безкоштовні уроки англійської
відкрили більше можливостей для контактів із місцевим населенням,
дозволивши іммігрантам спілкуватись із сусідами і торгувати з ними.
Програми професійної підготовки дають вміння, які допомагають
знайти роботу і забезпечувати себе.
І ми побачили, як дуже багато сімей
змогли себе забезпечувати.
Ми побачили людей, які вже могли обходитись без нашої допомоги.
Програми YARID розширювались,
охоплюючи все більше людей різних національностей -
конголезців, руандійців, бурундійців,
сомалійців, ефіопів, південних суданців.
Сьогодні YARID надав допомогу понад 3 тисячам біженців у районі Кампали,
і продовжує допомагати іншим.
(Оплески)
Біженцям потрібні можливості, а не подачки.
Ми знаємо потреби нашої спільноти ліпше, ніж будь-хто.
Ми розуміємо, які перед нами постають виклики, і які у нас можливості,
щоб стати самостійними.
Я ліпше, ніж будь-хто знаю
ці ініціативи, створені працею біженців.
Їм потрібне міжнародне визнання і підтримка.
Дайте нам підтримку, на яку ми заслуговуємо,
і ми вам повернемо борг із лихвою.
Дуже вам дякую.
(Оплески)