Nyfikenhet:
en gåva eller en förbannelse?
Det paradoxala ursprunget till denna egenskap
personifierades för de antika grekerna
i den mytiska figuren Pandora.
Enligt legenden,
var hon den första dödliga kvinnan,
vars brinnande nyfikenhet satte en våg av omskakande händelser i rörelse.
Pandora kom till världen av Hefaistos, eldguden,
som tog hjälp av sina gudomliga kompanjoner att göra henne extraordinär.
Från Afrodite mottog hon kapaciteten för djupa känslor;
från Hermes fick hon bemästrandet av språk.
Atena gav gåvan av fint hantverk och känsla för detalj,
och Hermes gav henne ett namn.
Och sist men inte minst, skänkte Zeus två gåvor till Pandora.
Den första var nyfikenhet,
som satte sig i hennes själ och kastade henne ivrig ut i världen.
Det andra var en tung ask, vackert snidad, tung att bära -
och hårt ihopskruvad.
Men innehållet, berättade Zeus, var inte för dödliga ögon.
Hon fick inte öppna asken under några omständigheter.
På jorden mötte och förälskade sig Pandora i Epimetheus, en talangfull titan
som hade fått i uppdrag av Zeus att designa den naturliga världen.
Han hade arbetat vid sidan av sin bror Prometheus
som skapat de första människorna
men var evigt straffad för att ha gett dem eld.
Epimetheus saknade sin bror väldigt,
men i Pandora såg han ännu en eldsjäl för kamratskap.
Pandora överväldigades av spänning från livet på jorden.
Hon blev även lätt distraherad och kunde vara otålig
på grund av sin törst på kunskap och sitt begär att ifrågasätta sin omgivning.
Ofta vandrade hennes tankar till innehållet i den stängda asken.
Vilken skatt var så vacker att den aldrig kunde åskådas av mänskliga ögon,
och varför var den hennes att skydda?
Det kittlade i hennes fingrar att öppna den.
Ibland var hon övertygad om att hon hörde viskande röster
och att innehållet skakades runt inuti,
som att det ville bli frisläppt.
Gåtan drev henne till vansinne.
Med tiden blev Pandora mer och mer besatt av asken.
Det verkade som en kraft utöver hennes kontroll förde henne till innehållet,
som ekade hennes namn högre och högre.
En dag stod hon inte ut längre.
Hon smet iväg från Epimetheus,
och stirrade på den mystiska asken.
Hon skulle ta en titt inuti,
och sedan släppa det från sina tankar för evigt...
Men så fort hon rörde vid locket, brast asken öppen.
Vidunderliga monster och förskräckliga ljud
flög ut i ett rökmoln och virvlade runt henne, skrikandes och kacklandes.
Fylld av skräck,
grep Pandora desperat i luften för att föra dem tillbaka till sitt fängelse.
Men varelserna trängde sig ut i ett förskräckligt moln.
Hon kände en våg av ond aning när de bolmade bort.
Zeus hade använt asken som ett kärl
för alla ondskefulla krafter som han skapat -
och otyglade,
gick de inte att tämja.
Medan hon grät,
blev Pandora medveten om ett ekande ljud från insidan av asken.
Det var inte samma kusliga viskande från demoner,
utan ett lätt pinglande som verkade lindra hennes smärta.
När hon återigen lyfte på locket och kikade in,
kom en varm stråle av ljus ut och flaxade iväg.
Medan hon tittade på hur det flimrade trots det onda hon precis släppt lös,
lättade Pandoras smärta.
Hon visste att öppnandet av asken var oåterkallerligt -
men vid sidan av striden fanns också hoppet för att lugna dess effekt.
Idag vittnar Pandoras ask om de extrema konsekvenser
det innebär att handskas med det okända -
men Pandoras brinnande nyfikenhet antyder även dualiteten som ligger
i kärnan av mänsklig utforskning.
Är vi tvungna att undersöka allt som vi inte känner till,
att söka genom jorden för mer -
eller finns det några mysterier
som är bättre att lämna olösta?