Kíváncsiság:
áldás vagy átok?
E vonás ellentmondásos mivolta
alakot öltött az ókori görögöknél
Pandora mitikus alakjában.
A legenda szerint
ő volt az első halandó nő,
akinek égető kíváncsisága megrázó események egész sorát indította el.
Pandorát Héphaisztosz, a tűz istene keltette életre,
aki azt kérte isteni társaitól, hogy a lány különleges legyen.
Aphroditétől a mély érzések képességét kapta;
Hermésztől a nyelvek ismeretét.
Athéné a kézügyességet és a részletek felismerését adta,
Hermész pedig a nevét.
Végül Zeusz két ajándékot kölcsönzött Pandorának.
Az első a kíváncsiság volt,
amely a lelkébe költözött, és mohón útjára eresztette.
A második egy nehéz szelence volt, díszesre formált és súlyos –
szorosan zárva.
De a tartalma, ahogy Zeusz mondta, nem halandó szemeknek való.
Semmilyen körülmények között nem volt szabad kinyitnia a szelencét.
A földön Pandora szerelmes lett Epimétheuszba, egy tehetséges titánba,
akinek a természetet kellett formálnia Zeusz akarata szerint.
Bátyjával, Prométheusszal dolgozott,
aki az első embereket alkotta,
de örök büntetést kapott, mert nekik adta a tüzet.
Epimétheusznak nagyon hiányzott bátyja,
de Pandorában egy másik lánglelkű társat talált.
Pandora csodálattal figyelte az életet a földön.
Lobbanékony volt és türelmetlenné tette
tudásszomja és a vágy, hogy mindent megkérdőjelezzen.
Gyakran gondolkodott el, mi lehet a zárt szelencében.
Milyen kincs lehet az, melyet emberi szem nem láthat,
és miért őrá bízták?
Nagy volt a kísértés, hogy kinyissa.
Olykor azt hitte, suttogó hangokat hall,
és hogy belül zajong valami,
mintha ki akart volna szabadulni.
A rejtély őrjítővé vált.
Idővel Pandora egyre inkább a szelence megszállottjává vált.
Mintha egy hatalmán kívüli erő a szelence tartalmához vonzotta volna,
mely egyre hangosabban szólította a nevén.
Egy nap már nem bírta tovább.
Ellopta Epimétheusztól
és csak bámulta a titokzatos dobozt.
Ha egy pillantást vetne bele,
megszabadulhatna a gondolattól...
De a fedél első reccsenésére a szelence felnyílt.
Óriási lények és szörnyű hangok
füstfelhőként szabadultak ki, és sikoltozva kavarogtak körülötte.
Pandora ijedtében
kétségbeesetten kapkodott a levegőben, hogy visszaterelje őket börtönükbe.
De a lények félelmetes felhőként özönlöttek ki.
Ahogy gomolyogtak, baljós érzése támadt.
Zeusz edényként használta a szelencét
mindazon gonosz erő számára, amit ő teremtett –
ami miután kiszabadult,
legyőzhetetlenné vált.
Ahogy sírt,
Pandora felismerte a szelencéből suttogó hangokat.
Nem a démonok titokzatos suttogása volt,
hanem lágy csengés, mely látszólag enyhítette fájdalmát.
Mikor újra felemelte a szelence fedelét és belenézett,
tovaszálló meleg fénysugár jött ki belőle.
Ahogy nézte a pislákolást, a szabadjára engedett gonoszság közepette.
Pandora megkönnyebbült.
Tudta, hogy nem teheti semmissé a szelencét kinyitását –
de a viszállyal együtt reményt is adott, hogy a hatását csillapítsa.
Ma Pandora szelencéje a súlyos következményekre utal,
mely az ismeretlen felkutatásával jár –
de Pandora égető kíváncsisága a kettősséget is jelenti,
mely az emberben lakozik.
Meg kell vizsgálnunk mindent, amit nem tudunk,
kiaknázni a földet –
vagy akadnak rejtélyek,
melyek jobb, ha megőrzik titkukat?