סקרנות:
ברכה או קללה?
הטבע הפרדוקסלי של התכונה הזו
הואנש על ידי היוונים הקדומים
בדמותה המיתולוגית של פנדורה.
לפי האגדה,
היא בת-התמותה הראשונה,
שהסקרנות הלוהטת שלה החלה שרשרת של ארועים מרעידי ארץ.
את פנדורה ברא בנשיפת אפו הפסטוס, אל האש,
שנעזר בשותפים האלים שלו כדי ליצור אותה יוצאת דופן.
מאפרודיטה היא קיבלה את היכולת לרגשות עמוקים;
מהרמס היא קיבלה את השליטה בשפה.
אתנה נתנה את מתנת האומנות ושימת הלב לפרטים,
והרמס נתן לה את שמה.
לבסוף, זאוס העניק לפנדורה שתי מתנות.
הראשונה היתה תכונת הסקרנות,
שהפכה חלק מרוחה ושלחה אותה בלהיטות לעולם.
השניה היתה קופסה כבדה, מעוגלת, מקושטת וכבדה --
וסגורה בחוזקה.
אבל התוכן, זאוס אמר לה, לא היה מיועד לעיניים אנושיות.
נאסר עליה לפתוח את הקופסה ויהי מה.
בעולמנו, פנדורה נפגשה והתאהבה באפימתאוס, טיטאן מוכשר
שעליו הטיל זאוס את המשימה של תכנון עולם הטבע.
הוא עבד יחד עם אחיו פרומתאוס,
שיצר את האנשים הראשונים
אבל נענש לעד על שנתן להם את האש.
אפימתאוס מאוד התגעגע לאחיו,
אבל בפנדורה מצא עוד חברה שאש בליבה.
החיים עלי אדמות מילאו את פנדורה בהתרגשות.
דעתה גם הוסחה בקלות והיא יכלה להיות חסרת סבלנות,
בהינתן הצמא שלה לידע והתשוקה לחקור את סביבתה.
מחשבתה הרבתה לנדוד לתוכן של התיבה האטומה.
איזה אוצרות כל כך גדולים, שלעולם אסור שייראו על ידי עיניים אנושיות,
ולמה היא נמסרה לחסותה?
אצבעותיה השתוקקו לפתוח אותה.
לפעמים היא היתה משוכנעת שהיא שומעת קולות לוחשים
ואת התוכן המרשרש בתוכה,
כאילו מתאמץ לצאת לחופשי.
החידה שלה הטריפה את דעתה.
במשך הזמן, פנדורה הפכה יותר ויותר אובססיבית לגבי התיבה.
נראה שכוח מעבר לשליטתה מושך אותה אל תוכן התיבה,
שהדהדה את שמה חזק יותר ויותר.
יום אחד היא לא יכלה לסבול זאת יותר.
היא התחמקה מאפימתאוס,
ובהתה בתיבה המסתורית.
היא תציץ פנימה רק פעם אחת,
ואז תהיה מסוגלת לשכוח ממנה לתמיד...
אבל כשהמכסה נפתח כדי חריץ, התיבה נפרצה לרווחה.
יצורים מפלצתיים וקולות נוראיים
מיהרו החוצה בענן של עשן והתפתלו סביבה, צורחים ומצחקקים.
מפוחדת לגמרי,
פנדורה נפנפה באויר נואשות כדי לכוון אותם חזרה לכלא שלהם.
אבל היצורים יצאו החוצה בענן דוחה.
היא הרגישה גל מבשר רעות כהם התעופפו משם.
זאוס השתמש בתיבה ככלי קיבול
לכל כוחות הרשע והסבל שיצר --
וברגע ששוחררו,
אי-אפשר היה לכלוא אותם שוב.
כשבכתה,
פנדורה נעשתה מודעת לקול מהדהד מתוך הקופסה.
זה לא היה לחשם המפחיד של שדים,
אלא נצנוץ אור שכמו הקל על סבלה.
כשהיא הרימה שוב את המכסה והציצה פנימה,
קרן חמה של אור התרוממה ורפרפה משם.
כשהיא צפתה בהבהוב שלה אחרי גל הרוע שהיא שחררה,
כאבה של פנדורה הוקל.
היא ידעה שפתיחת התיבה היתה בלתי הפיכה --
אבל יחד עם הסבל, היא שחררה את התקווה כדי לרכך את השפעותיו.
היום, קופסת פנדורה מרמזת על התוצאות הקיצוניות
של התעסקות עם הלא נודע --
אבל הסקרנות הבוערת של פנדורה גם מרמזת על הדואליות שנמצאת
בלב הסקרנות האנושית.
האם נגזר עלינו לחקור כל מה שאנחנו לא יודעים,
לחפור עוד ועוד בעולמנו --
או שיש תעלומות מסויימות
שעדיף לא לפותרן?