Limbile nu mor pur și simplu.
Oamenii nu-și abandonează limbile materne, sunt forțați să o facă.
Adesea, presiunea este politică.
În 1892,
generalul american de armată Richard Henry Pratt
susținea că uciderea culturilor indigene
e singura alternativă la uciderea popoarelor indigene.
„Ucideți indianul”, spunea el, „dar salvați omul”.
Și până în 1978, exact asta a făcut guvernul,
luându-i pe copiii indigeni din familiile lor
și ducându-i cu forța în internate unde li se dădeau nume englezești
și erau pedepsiți dacă vorbeau în limbile lor.
Asimilarea era complementară genocidului.
Astăzi există 7.000 de limbi,
dar puține sunt recunoscute de propriile guverne
sau susținute online.
Așa că pentru oamenii din marea majoritate a culturilor,
globalizarea rămâne un proces de adâncă înstrăinare.
Înseamnă că renunți la limba ta pentru a altcuiva.
Dacă nu se schimbă nimic,
în următorii 80 de ani vor dispărea 3.000 de limbi.
Dar lucrurile se schimbă.
În lume,
oamenii își revigorează limbile ancestrale
și își reconstruiesc culturile.
După câte știm,
revendicarea limbilor a început în 1800 când, pe fondul creșterii antisemitismului
comunitățile evreiești vedeau ebraica, limba lor ancestrală,
ca mijloc de revigorare culturală.
Deși latentă mai mult de 1.000 de ani,
a fost păstrată în cărți de religie evreiască și de filozofie.
Astfel, activiștii evrei au studiat și i-au învățat pe copiii lor,
crescând primii vorbitori nativi după aproape 100 de generații.
Astăzi este limba maternă pentru cinci milioane de evrei.
Și cel puțin pentru mine,
un membru asimilat vorbitor de engleză, sau diaspora evreiască,
un stâlp al suveranității culturale.
Două mii de ani mai târziu,
suntem încă aici.
Până de curând,
redeșteptarea limbii ebraice era o anomalie.
Puține limbi sunt atât de bine păstrate ca a noastră,
iar înființarea Israelului,
primul stat evreu în 1.000 de ani,
a oferit un spațiu pentru utilizarea limbii ebraice.
Cu alte cuvinte, cele mai multe culturi n-au avut această șansă.
(Video) Bună seara, sunt Elizabeth
și trăiesc în Cornwall.
Aceasta era
vechea limbă din Cornwall,
care azi este, practic, un district în sudul Angliei.
În anii 1900, activiștii din Cornwall se luptau pentru cultura lor.
Limba fusese stinsă timp de peste 100 de ani,
dar ei o foloseau în cărți vechi și piese de teatru, să-i învețe pe copii.
Dar noua generație a vorbitorilor vechii limbi din Cornwall
era risipită prin Cornwall
și nu o putea utiliza liber.
Prin anii 1990, vechea limbă a renăscut,
dar fără a fi înfloritoare.
Apoi, la începutul anilor 2000, vorbitorii ei s-au cunoscut online
și au creat un spațiu digital să o vorbească zilnic.
După aceea au organizat evenimente săptămânale sau lunare
unde se puteau întâlni să vorbească în public.
Astăzi, unele școli predau vechea limbă din Cornwall.
Sunt semne cu vechea limbă din Cornwall,
reclame la înghețată,
Wikipedia și chiar meme.
(Râsete)
Odată ce limba a redevenit intactă,
oamenii din Cornwall i-au asigurat recunoașterea
ca națiune celtică împreună cu Irlanda, Scoția și Țara Galilor.
Au sfidat secole de asimilare forțată
și au spus: „Nu suntem un district din Anglia.
Suntem un popor cu drepturi depline.
Și suntem încă aici.”
Iar ei nu sunt singurii.
Tribul Tunica-Biloxi din Louisiana își revigorează limba ancestrală.
(Video) Mă numesc Teyanna.
Prietenii îmi spun „Furtună Liniștită”.
A început în anii '80,
când Donna Pierite și familia ei
au început să călătorească la Baton Rouge și New Orleans
pentru a fotocopia dicționare vechi depozitate în arhivele universităților.
Scopul era să studieze limba tunică,
să o predea copiilor și s-o împărtășească cu comunitatea.
Astăzi, ei se ocupă de renașterea limbii tunice.
Din 2014, sunt aproape 100 de vorbitori în clase de imersiune a limbii,
și conform unui recensământ din 2017,
32 de noi vorbitori fluenți,
dintre care, de exemplu, fiica Donnei, Elisabeth,
îi învață limba tunică pe copiii lor.
Acești noi vorbitori creează conținut,
filmulețe Facebook și, de asemenea, meme-uri.
(Râsete)
Cu cât publică mai multe,
cu atât inspiră alți oameni din comunitate să se implice.
Recent, o membră din Texas a tribului i-a scris lui Elisabeth pe Facebook,
întrebând-o cum se zice „binecuvântează aceste pământuri”.
Era pentru un panou din curte,
ca să le arate vecinilor că astăzi cultura ei e vie
și înfloritoare.
Ebraica, limba din Cornwall și tunica
sunt doar trei exemple dintr-o mulțime de limbi activate pe fiecare continent.
Și fie de sunt vorbitori de Jèrriais din Insulele Canalului,
sau vorbitori de keniană din Nairobi,
toate comunitățile care lucrează pentru a păstra sau revendica o limbă
au un lucru în comun: media,
astfel ca limba lor să fie împărtășită și învățată.
Odată cu creșterea internetului,
extinzând accesul și crearea media,
păstrarea și revendicarea limbilor ancestrale
sunt acum mai posibile ca oricând.
Deci care sunt limbile voastre ancestrale?
Ale mele sunt ebraica, yiddish, maghiara și scoțiana galică,
deși am fost crescut cu engleza.
Din fericire pentru mine, fiecare dintre ele e disponibilă online.
În special ebraica, mi s-a instalat pe iPhone,
e susținută de Google translate,
are chiar și auto-correct.
Pe măsură ce limba voastră poate că nu e atât de susținută,
vă încurajez să investigați,
fiindcă sunt șanse ca cineva, undeva, să fi început s-o încarce online.
Revendicarea limbii și îmbrățișarea culturii
reprezintă un mod puternic de a fi tu însuți în era globalizării,
fiindcă am învățat de curând cum să spun în ebraică:
„'nḥnw 'dyyn k'n”,
suntem încă aici.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)