Valodas nenomirst dabīgā nāvē.
Cilvēki no dzimtās valodas atsakās, jo tiek piespiesti.
Bieži vien spiediens ir politisks.
1892. gadā
ASV Armijas ģenerālis Ričards Henrijs Prets
apgalvoja, ka pirmiedzīvotāju kultūru iznīcināšana
bija vienīgā alternatīva pirmiedzīvotāju iznīcināšanai.
„Nogalini indiāni,” viņš teica, „bet izglāb cilvēku.”
Līdz 1978. gadam valdība tieši to arī darīja,
pirmiedzīvotāju ģimenēm atņemot bērnus
un ievietojot tos internātskolās, kur viņiem piešķīra angļu vārdus
un sodīja par runāšanu savā valodā.
Pārtautošana papildināja genocīdu.
Mūsdienās dzīvi ir 7000 valodu,
bet tikai nedaudzas ir pašu valdības atzītas
vai atbalstītas internetā.
Tāpēc ļoti daudzu kultūru cilvēkus
globalizācija joprojām nošķir.
Tā nozīmē atteikties no savas valodas par labu kāda cita valodai.
Ja nekas nemainīsies,
nākamajos 80 gados varētu izzust līdz pat 3000 valodu.
Bet laiki mainās.
Cilvēki visā pasaulē atdzīvina senču valodas
un atjauno savas kultūras.
Cik zināms,
valodu atgūšana sākās 1800. gados, kad pieaugoša antisemītisma laikā
ebreju kopienas raudzījās uz senebreju valodu, savu senču valodu,
kā uz kultūras atdzimšanas līdzekli.
Kaut arī ikdienā nelietota vairāk nekā 1000 gadu,
tā bija labi saglabājusies ebreju ticības un filozofijas grāmatās.
Tā nu ebreju aktīvisti to pētīja un mācīja saviem bērniem,
un pēc teju 100 paaudzēm uzauga pirmā paaudze, kam tā bija dzimtā valoda.
Mūsdienās tā ir dzimtā valoda pieciem miljoniem ebreju.
Un vismaz man,
pārtautotam angļvalodīgam ebreju diasporas pārstāvim,
kultūras suverenitātes balsts.
Divus tūkstošus gadu vēlāk
mēs joprojām esam šeit.
Līdz pavisam nesenam laikam
ivrita atdzimšana bija anomālija.
Reti kura valoda ir saglabājusies tik labi kā mūsējā,
un, nodibinot Izraēlu,
pirmo ebreju valsti pēdējo 1000 gadu laikā,
tika radīta telpa ivrita lietošanai ikdienā.
Citiem vārdiem sakot, vairumam kultūru vienkārši netika dota iespēja.
(Video) Labvakar, mani sauc Elizabete,
un es dzīvoju Kornvolā.
Tā bija korniešu valoda,
vēsturiskā valoda Kornvolā,
kas mūsdienās juridiski ir grāfiste Dienvidanglijā.
1900. gados korniešu aktīvisti cīnījās par savu kultūru.
Valoda nebija lietota vairāk nekā 100 gadus,
bet viņi izmantoja vecas grāmatas un lugas,
lai to mācītu saviem bērniem.
Tomēr šī korniešu valodas pratēju jaunā paaudze
bija izkaisīta pa Kornvolu
un valodu nevarēja brīvi lietot.
Līdz 1990. gadiem korniešu valoda bija atdzimusi,
taču tā neuzplauka.
Tad, 2000. gadu sākumā,
korniešu valodas pratēji viens otru atrada internetā
un izmantoja tiešsaistes platformas, lai sazinātos ikdienā.
No tā brīža viņi rīkoja iknedēļas vai ikmēneša pasākumus,
kuros varēja pulcēties un sarunāties klātienē.
Mūsdienās korniešu valodu māca dažās skolās.
Korniešu valodā ir zīmes,
saldējumu reklāmas,
Vikipēdija un pat mēmes.
(Smiekli)
Un tagad ar atgūtu valodu
Kornvolas iedzīvotāji ir nodrošinājuši, ka viņus atzīst par ķeltu tautu,
līdzās Īrijai, Skotijai un Velsai.
Viņi atskatījās uz gadsimtiem ilgo pārtautošanu un paziņoja:
„Mēs neesam Anglijas grāfiste.
Mēs esam pilntiesīga tauta.
Un mēs joprojām esam šeit.”
Un viņi nav vienīgie.
Savu senču valodu atdzīvina arī Luiziānas tuniku-biloksi cilts.
(Video) Mans vārds ir Tejana.
Draugi mani sauc par Kluso Vētru.
Tas sākās 1980. gados,
kad Donna Pierīte ar ģimeni
sāka braukāt no Batonrūžas uz Ņūorleānu,
lai fotokopētu universitātes arhīvos noglabātas vecas vārdnīcas.
Viņu mērķis bija pētīt tuniku valodu,
mācīt to bērniem un dalīties tajā ar kopienu.
Pašlaik viņi vada tunikas atdzimšanu.
Kopš 2014. gada valodas iegremdēšanās kursos ir gandrīz 100 dalībnieku,
un saskaņā ar 2017. gada tautskaiti
tuniku valodā brīvi runājošo skaits ir pieaudzis par 32,
un daži no viņiem, piemēram, Donnas meita Elizabete,
tuniku māca saviem bērniem.
Šie jaunie valodas pratēji rada saturu,
Facebook video un arī mēmes.
(Smiekli)
Un, jo vairāk viņi publicē,
jo vairāk iedvesmo iesaistīties arī citus tunikiešus.
Nesen Elizebetei Facebook atrakstīja kāda Teksasā dzīvojoša cilts locekle,
kas jautāja, kā rakstāms „Lai svētīta šī zeme”.
Tas bija domāts pagalma zīmei,
lai parādītu kaimiņiem,
ka arī mūsdienās viņas kultūra ir dzīva un plaukstoša.
Ivrits, korniešu valoda un tunika
ir tikai trīs piemēri valodu aktīvisma uzplūdiem visos kontinentos.
Vai tie būtu džērsiešu dialekta pratēji no Normandijas salām
vai kenijiešu zīmju valodas pratēji no Nairobi,
visām kopienām, kas cīnās par savas valodas saglabāšanu vai atgūšanu,
kopīgs ir viens – plašsaziņas līdzekļi,
lai ar viņu valodu varētu dalīties un lai to varētu mācīt.
Internetam plešoties plašumā,
piekļūt plašsaziņas līdzekļiem un radīt saturu kļūst arvien vieglāk,
un iespēja saglabāt un atgūt senču valodu
ir lielāka nekā jebkad agrāk.
Kādas ir jūsu senču valodas?
Manējās ir ivrits, jidišs, ungāru un skotu gēlu valoda,
kaut arī mani uzaudzināja angļu valodā.
Man par laimi, ikviena no šīm valodām ir pieejama internetā.
Jo īpaši ivrits, tas ir uzstādīts manā iPhone,
to atbalsta Google tulkotājs,
tam pat ir automātiskā koriģēšana.
Un, pat ja jūsu valodai nav tik plaša atbalsta,
es mudinu jūs papētīt,
jo, iespējams, kāds kaut kur ir sācis to ienest internetā.
Savas valodas atgūšana un kultūras pieņemšana
ir jaudīgs veids, kā globalizācijas laikmetā būt pašam,
jo, kā nesen iemācījos pateikt ivritā,
'nḥnw 'dyyn k'n –
mēs joprojām esam šeit.
Paldies.
(Aplausi)