Jazyky nevymírají přirozeně.
Lidé opouští své mateřské jazyky, protože jsou k tomu donuceni.
Často jde o politický tlak.
V roce 1892
tvrdil americký generál Richard Henry Pratt,
že zabití domorodých kultur
je jedinou alternativou k zabíjení domorodců.
„Zabijte indiány,“ řekl, „ale muže ušetřete.“
A přesně to vláda až do roku 1978 činila,
brala domorodé děti jejich rodinám
a nutila je chodit na internátní školy, kde jim dali anglická jména
a byly trestané, pokud mluvily svým jazykem.
Asimilace byla vzdáním holdu genocidě.
Dnes tu máme 7 000 živých jazyků,
ale jen pár z nich uznala vlastní vláda
nebo je podporováno online.
Lidi z valné většiny kultur
globalizace neskutečně odcizuje.
Znamená to vzdát se vlastního jazyka kvůli jazyku někoho jiného.
A pokud nedojde ke změně,
mohlo by v průběhu 80 let zmizet kolem 3 000 jazyků.
Ale věci se mění.
Po celém světě
oživují lidé jazyky svých předků
a znovu budují svou kulturu.
Podle toho, co víme, rekultivace jazyků začala počátkem 19. století,
kdy se za vzestupu antisemitismu židovské komunity obrátily
k jazyku svých předků, hebrejštině,
jako prostředku kulturního obrození.
A i když ležela přes 1 000 let ladem,
dobře se dochovala v knihách o židovském náboženství a filozofii.
Židovští aktivisté ji studovali a učili hebrejsky své děti,
čímž po téměř 100 generací vychovali první rodilé mluvčí.
Dnes je to mateřský jazyk více než pěti milionů Židů.
Aspoň pro mě,
asimilovaného anglicky mluvícího člena židovské diaspory,
je to pilíř kulturní suverenity.
Po dvou tisících let jsme stále zde.
Donedávna bylo oživení hebrejštiny anomálií.
Jen pár jazyků je tak dobře zachovaných, jako byl ten náš,
a vznik Izraele,
prvního židovského státu po více než tisíci let,
poskytl místo pro každodenní používání hebrejštiny.
Jinými slovy, většina kultur nedostala tutéž příležitost.
(video) Dobrý večer, já jsem Elizabeth
a žiji v Cornwallu.
To byla kornština,
původní jazyk Cornwallu,
který je dnes technicky hrabstvím v jižní Anglii.
Na počátku 20. století bojovali kornští aktivisté za svou kulturu.
Ten jazyk ležel přes 100 let ladem,
ale oni použili staré knihy a hry, aby své děti naučili kornsky.
Nicméně tato nová generace kornsky mluvících lidí
byla rozptýlena po celém Cornwallu a nemohla svůj jazyk volně používat.
V 90. letech 20. století byla kornština nanovo probuzena,
ale nedařilo se jí.
Ale počátkem 21. století se kornsky mluvící kontaktovali online
a využili digitálního prostoru, aby mohli denně mluvit kornsky.
Od té doby organizují každý týden nebo každý měsíc akce,
na nichž se mohou setkávat a mluvit na veřejnosti.
Některé školy dnes kornštině učí.
Jsou tu nápisy v kornštině,
reklamy na zmrzlinu,
Wikipedie a dokonce i memy.
(smích)
A když je jejich jazyk zase v provozu,
lidem z Cornwallu se dostalo uznání
jako keltskému národu po boku Irska, Skotska a Walesu.
Čelili stoletím násilné asimilace
a říkali: „Nejsme anglickým hrabstvím.
Jsme lidé s vlastními právy.
A stále jsme tu.“
A nejsou jediní.
Kmen Tunica-Biloxi v Lousianě obnovuje svou pradávnou řeč.
(video) Jmenuji se Teyanna.
Mí přátelé mi říkají „Tichá Bouře“.
Začalo to v 80. letech 20. století,
kdy Donna Pierite se svou rodinou
začala jezdit do Baton Rouge a New Orleansu,
kde si kopírovali staré slovníky uložené v univerzitních archivech.
Jejich cílem bylo studovat jazyk tunica,
naučit ho děti a podělit se o něj s komunitou.
Dnes stojí za renesancí tunicy.
Od roku 2014 je v integrovaných třídách skoro 100 mluvících tunicou
a podle sčítaní v roce 2017
přibylo 32 nových plynně mluvících,
někteří z nich, jako třeba Donnina dcera Elisabeth,
učí tunice své děti.
Tihle noví mluvčí vytvářejí nový obsah,
videa na Facebook a rovněž memy.
(smích)
A čím více publikují,
tím více dalších inspirují k tomu, aby se zapojili.
Členka kmene, která bydlí v Texasu, nedávno napsala Elisabeth na Facebooku
a ptala se, jak se řekne „požehnej této zemi“.
Chtěla to kvůli zahradní tabuli,
aby mohla svým sousedům ukázat, že je její kultura živá
a že se jí dnes daří.
Hebrejština, kornština a tunica
jsou jen třemi příklady z obrovské vlny jazykového aktivismu napříč kontinenty.
A ať jsou to jersejsky mluvící z Normanských ostrovů
nebo ti z Nairobi, kteří ovládají keňskou znakovou řeč,
všechny komunity, které pracují na zachování nebo navrácení jazyka,
mají jednu věc společnou: média,
díky kterým mohou svůj jazyk sdílet a vyučovat mu.
A protože je internet na vzestupu
a média přibývají a jsou stále dostupnější,
uchovávání a navracení starodávných jazyků
je teď reálnější než dříve.
A jaké jsou vaše původní jazyky?
Mými jsou hebrejština, jidiš, maďarština a skotská gaelština,
ačkoli jsem vyrůstal s angličtinou.
Mám štěstí, protože všechny tyto jazyky jsou dostupné online.
Konkrétně hebrejština už byla nainstalovaná v mém iPhonu,
je podporovaná Google překladačem, má i automatické opravy.
A i když váš jazyk možná není tak široce podporován,
chci vás povzbudit, abyste pátrali,
protože existuje možnost, že ho někdo někde začal šířit online.
Navrácení vašeho jazyka a přijetí vaší kultury
je silným nástrojem, jak být ve věku globalizace sám sebou,
protože jak jsem se nedávno naučil hebrejsky říct,
„'nḥnw 'dyyn k'n“ ‒
stále jsme zde.
Děkuji.
(potlesk)