Els idiomes no moren de forma natural.
La gent abandona l'idioma matern perquè se'ls obliga.
Sovint, la pressió és política.
El 1892,
el general Richard Henry Pratt
va dir que l'única alternativa
a matar cultures indígenes era matar els indígenes.
Mata l'indi, va dir, però salva l'home.
I fins al 1978, això va fer el govern.
Va separar els nens indígenes de les seves famílies
i els va obligar a anar a internats on se'ls assignava un nom anglès
i se'ls castigava si parlaven en el seu idioma.
L'assimilació complementava el genocidi.
Ara hi ha set mil idiomes vius,
però molt pocs tenen reconeixement governamental
o presència a Internet.
Per la gent de la majoria de les cultures
la globalització és extremament isoladora.
Equival a abandonar el teu idioma pel d'algú altre.
I si res no canvia,
podrien arribar a desaparèixer fins a 3.000 idiomes en 80 anys.
Però les coses van canviant.
Per tot el món,
la gent està revifant idiomes ancestrals
i reconstruint la seva cultura.
Pel que sabem, la reclamació lingüística
va començar el segle XIX, durant l'ascens de l'antisemitisme,
quan la comunitat jueva va utilitzar la seva llengua ancestral, l'hebreu,
com un mètode de revitalització cultural.
Tot i haver estat en desús durant més de mil anys,
s'havia conservat bé en llibres de religió i filosofia jueves.
Els activistes jueus van estudiar-la i ensenyar-la als seus fills,
i van educar els primers parlants nadius en gairebé cent generacions.
Ara, és la llengua materna de cinc milions de jueus.
I, almenys per mi,
un anglòfon assimilat de la diàspora jueva,
un pilar de sobirania cultural.
Dos mil anys més tard,
encara som aquí.
Fins fa poc,
la revitalització de l'hebreu era una anomalia.
Hi ha pocs idiomes tan ben conservats com el nostre,
i, a més, la creació d'Israel,
el primer estat jueu en més de mil anys,
va aportar un espai per l'us diari de l'hebreu.
És a dir, que no s'ha donat una oportunitat a la majoria de cultures.
(Vídeo) Bona tarda, em dic Elizabeth
i visc a Cornualla.
Això era còrnic,
l'idioma ancestral de Cornualla,
que tècnicament ara és un comtat del sud d'Anglaterra.
Al segle XX els activistes còrnics van lluitar per la seva cultura.
L'idioma feia més de cent anys que estava en dessús,
però van usar antics llibres i obres de teatre per ensenyar-lo als fills.
Però la nova generació de parlants de còrnic
estava escampada per Cornualla
i no podien parlar l'idioma amb llibertat.
Cap al 1990, el còrnic s'havia revitalitzat,
però no prosperava.
A principis del 2000, els parlants de còrnic es van trobar en línia
i van usar la xarxa per parlar a diari.
Van organitzar trobades setmanals o mensuals
per reunir-se i poder parlar en públic.
Ara, algunes escoles ensenyen el còrnic.
Hi ha rètols en còrnic,
anuncis de gelats,
la Viquipèdia i fins i tot memes.
(Riures)
Amb el seu idioma intacte de nou,
els còrnics han aconseguit que se'ls reconegui
com a part de la nació cèltica junt amb Irlanda, Escòcia i Gal·les.
Van mirar enrere als segles d'assimilació forçosa
i van dir: "No som un comtat d'Anglaterra.
Som una nació de ple dret
i seguim aquí.
I no són pas els únics.
La tribu Tunica-Biloxi de Louisiana revitalitza el seu idioma ancestral.
(Vídeo) Em dic Teyanna.
Els meus amics em diuen "Tempesta silenciosa".
Va començar els anys vuitanta,
quan Donna Pierite i la seva família
van començar a anar a Baton Rouge i Nova Orleans
per fotocopiar diccionaris antics emmagatzemats en arxius universitaris.
L’objectiu era estudiar el tunica,
ensenyar-lo als nens i compartir-lo amb la comunitat.
Ara, lideren un renaixement de tunica.
Des del 2014, hi ha prop de 100 parlants a les classes d’immersió lingüística
i, segons un cens del 2017,
32 nous parlants,
alguns dels quals, com la filla de Donna Elisabeth,
l'ensenyen als seus fills.
Aquests nous parlants creen contingut,
vídeos de Facebook i també memes.
(Rialles)
I com més publiquen,
més inspiren altres tunica a implicar-s'hi.
Fa poc, una membre tribal resident a Texas va escriure a Elisabeth per Facebook,
preguntant-li com es deia "beneeix aquestes terres".
Era per un rètol de jardí,
per a ensenyar als veïns que la seva cultura està viva
i prospera avui dia.
L’hebreu, el còrnic i el tunica
són tres exemples d’un corrent d’activisme lingüístic a tots els continents.
I siguin parlants de jerseiès de les Illes del Canal
o parlants de llengua de signes keniana de Nairobi,
totes les comunitats que treballen per preservar o reclamar una llengua
tenen una cosa en comú: els mitjans de comunicació
per compartir i ensenyar la seva llengua.
A mesura que Internet creix,
l'augment de l'accés i la creació de mitjans,
la conservació i la recuperació de llengües ancestrals
és ara més possible que mai.
Quines són les vostres llengües ancestrals?
Les meves són l'hebreu, el jiddisch, l'hongarès i el gaèlic escocès,
tot i que em van criar en anglès.
Per sort, tots aquests idiomes estan disponible en línia.
Especialment l'hebreu, que em venia instal·lat a l'iPhone,
està dispobile a Google Traductor
i fins i tot té autocorrecció.
I encara que el vostre idioma no estigui tan disponible,
us animo a investigar,
perquè segur que algú, en algun lloc, ha començat a posar-lo en línia.
Reclamar la vostra llengua i acceptar la vostra cultura
és una forma molt important de ser un mateix en l’època de la globalització,
perquè, com recentment he après a dir en hebreu,
"'nḥnw 'dyyn k'n"
encara som aquí.
Gràcies.
(Aplaudiments)