בתחילת כיתה ד', הצטרפתי לעוזרים העמיתים.
עוזרים עמיתים היא תוכנית מכלילה בה תלמידים כמוני
יכולים לעבוד עם תלמידים בחינוך מיוחד.
כשהצטרפתי, רציתי לנסות משהו חדש
בגלל, שאתם מבינים, בבית הספר היסודי שלי,
יש רק מועדון שח ועוזרים עמיתים,
אז האופציות שלי היו די מגבלות.
אבל הילדים שראיתי בעזרה לעמיתים נראו כאילו הם ממש נהנים.
אני מתכוון, הם הפסידו שיעורים,
ישבו יחד בארוחת צהרים,
וטיילו.
רציתי להצטרף לזה, אז הצטרפתי.
באותו זמן, לא היה לי מושג שבסופו של דבר אפגוש מישהו
שיהפוך לחבר הכי טוב שלי היום,
הנלי הגר.
כשפגשתי לראשונה את הנלי ואת משפחתו, זה היה אסון.
אני זוכר בברור שדיברתי עם גברת הגר בפעם הראשונה,
ולא היה לי מושג מה להגיד.
זה כנראה היה משהו כמו,
"היי, גברת האגר, באתי לעבוד עם הנלי."
אז אחרי שהצגתי את עצמי בפניה, לבסוף פגשתי את הנלי.
הילד איתו עמדתי לעבוד.
בהתחלה, לא ידעתי מה לעשות או להגיד ליד הנלי.
אתם מבינים, להנלי יש אוטיזם חמור,
ולא היה לי ניסיון בעבודה עם מישהו כזה לפני כן.
אני אהיה כן.
זה לא כאילו שנכנסתי לשם וכבר הייתי חבר טוב שלו.
הייתי לחוץ שאולי אני אעצבן אותו,
או שאולי אעשה משהו שירגיז אותו,
ומאחר ואנחנו כנים,
הייתי לחוץ בגלל שלנו כאנשים יש נטיה להרגיש לא בנוח
סביב אנשים ששונים מאיתנו.
ובכל זאת, במהלך שלוש השנים הבאות,
כל יום רביעי, הלכתי עם הנלי לתוכנית אחרי בית הספר
בה עבדנו על יכולות חברתיות ואקדמיות,
כמו ארגון,
עשיית שיעורים,
פעילות גופנית,
הירגעות,
עזרה בלהבין את התוכנית היומית,
לא להתלונן כשהוא לא מקבל מה שהוא רוצה,
ולפתוח בשיחה.
אבל מאז שהכרתי את הנלי, ידעתי מה הוא רוצה לעשות,
לשחק על המחשב.
אבל אנחנו לא תמיד יכולים לעשות את זה.
אז אני אתן דוגמאות אחרות של מה אנחנו יכולים לעשות.
כמו ללכת מסביב למסלול,
להשתמש באופני כושר,
או לשחק כדורסל.
הוא יענה בכן או לא,
או שהוא הגיע לנקודה
בה הוא הוא יבקש בנימוס אם הוא יכול לעשות את הפעילות הזו במקום.
במשך השנים, שיחות החולין עם הנלי השתפרו מאוד
וזה לא רק איתי,
זה עם כל אדם איתו הוא מתקשר.
זו אחת המטרות של תוכניות הכללה.
תוכניות הכללה מועילות לאנשים בגלל שהם מפתחים חברויות,
משפרים הישגים במטרות ה IEP,
ונותנים הזדמנויות גדולות יותר לשיפור הלמידה.
אבל חוץ מזה, הלכנו למקומות כיפיים.
אני זוכר פעם אחת, הנלי ואני הלכנו למרכז המדע מקוויין
בעיר בירמינגהם.
היה לנו כיף לצפות בדגים, ובתריסניות ובכרישים.
אבל דמיינו להיות במרכז המדע
ולשמוע שני בני עשרה מתפקעים מצחוק על כלום.
הנלי ואני יכולים פשוט לשחרר צחקוק מהיר
והתקפות הצחוק מתחילות.
הכי כיף לי כשאני איתו
ותמיד חיכיתי כדי לבלות איתו,
אבל הטיול הזה לא היה אני בתור עוזר עמית.
אלה היו רק שני חברים טובים מבלים וצופים בכרישים.
עכשיו, אני יכול לדבר על כמה עשיתי עם או בשביל הנלי,
אבל מה שבאמת רציתי שתשמעו ומה שבדרך כלל לא נשמע
זה העובדה שהנלי גם עזר לי.
הוא עזר לי להפוך ליותר סבלן,
אני יותר טוב בעבודה עם ילדים עם מוגבלויות,
ואני מאמין שהפכתי ליותר רחום
כלפי אנשים ששונים ממני.
אז דרך התקשורת שלי עם הנלי, הזכרתי שהפכתי ליותר סבלן.
לדוגמה, להנלי לוקח יותר זמן ללמוד דברים מסויימים,
לעשות שיעורי בית,
ולהגיב לשאלות מסויימות.
ובגלל זה, למדתי לחזור על עצמי בלי להיות מתוסכל,
או לפחות שהתסכול הזה לא יהיה גלוי.
מישהו צריך ללמד את אמא שלי את זה.
אבל תנו לי להבהיר,
הרבה פעמים זה היה מתסכל אבל אתם לא יכולים להתעצבן עליו
בגלל שהוא לא מנסה בכוונה להיות קשה.
הוא פשוט לוקח את הזמן ומתאים את עצמו למשימה שלפניו
בדרך הכי טובה שהוא מכיר.
להבין את זה הפך אותי לאדם יותר סובלני
בכל האספקטים של החיים.
וחוץ מסובלנות,
השתפרתי בעבודה עם ילדים עם צרכים מיוחדים.
בבית הספר הרגיל,
רוב התלמידים מעמידים פנים שתלמידים בחינוך המיוחד
אפילו לא קיימים.
הם הולכים במסדרונות,
מדברים עם החברים שלהם,
ומתעלמים מאלה עם צרכים מיוחדים.
לעיתים רחוקות אנשים מתקשרים עם התלמידים האלה בדרך חיובית ומועילה.
אבל אני למדתי שדרך תקשורת עם תלמידים כמו הנלי,
כשאתם מתעלמים מאלה עם צרכים מיוחדים,
אתם מפספסים מתנה.
אז מכיתה ד' עד ז', עבדתי רק עם הנלי,
והשותפות הזו, החברות הזו,
היא אחד הדברים הכי טובים שאי פעם קרו לי.
אהבתי לעבוד עם הנלי,
ולהפוך לעוזר עמית היתה אחת ההחלטות הכי טובות בחיי.
אבל למרבה הצער, לא לכל התלמידים יש את ההזדמנות הזו.
אחרי מחקר, הייתי מופתע לגלות שלאנשים עם צרכים מיוחדים
אין מספיק, אם בכלל, עוזרים עמיתים בבית הספר.
ומה שהכי גרוע, לא כל בתי הספר מספקים מספיק מורים או עוזרי הוראה
לתלמידים במחלקות חינוך מיוחד.
אז תתכוננו לחלק הזה.
הרבה תלמידים בחינוך המיוחד
לא מקבלים את השרותים המספקים שמגיעים להם.
ומבתי הספר שלא מספקים את השרותים המתאימים לתלמידים האלה,
אני מאמין שרוב הסיבות הנפוצות
הן בגלל שאין להם מספיק מימון או צוות,
אבל אם הם לא עומדים בסטנדרטים, התלמידים הם אלה שסובלים.
חשבו על כל הילדים עם לקויות למידה
ואיך הם צריכים עזרה לשגשג בלמידה שלהם.
בלעדיה, עבודות אולי לא יהיו זמינות להם,
או שהם לא ילמדו כישורים חברתיים
שנדרשים כדי לחיות בסביבה בה אנחנו חיים היום,
העצמאות שלהם לא תתפתח
והיחסים העשירים האלה לא יווצרו.
כל הרעיונות האלה סובבים אחד סביב השני,
ודברים שאני עובד עליהם עם הנלי כדי לעזור לו להשתפר.
אני יכול לדעת שהנלי השתפר מאוד
בתקשורת עם אנשים במשך השנים,
וזה בגלל שיש לו מזל שהוא חי בקהילה
שיש לה מערכת חינוך מיוחד מאוד טובה
עם צוות גדול ותוכנית עוזרים עמיתים משגשגת.
אבל, כמו שאמרתי , לא כל בתי הספר, רובם למעשה,
תומכים במחלקת החינוך המיוחד,
שזה עושה את זה קשה יותר לילדים האלה
להפוך לגרסה הכי מוצלחת של עצמם.
אבל עכשיו, בואו נגיד שבתי ספר מתחילים לספק
את העזרה שהם צריכים לתת לילדים האלה.
בואו נגיד שהתלמידים האלה משגשגים.
אני מתכוון תחשבו על האפשרויות.
הם יהיו מוכנים לכוח העבודה,
והם ילמדו כישורים חברתיים טובים יותר.
אם בתי הספר לא מספקים מספיק מורים או עוזרי הוראה
לתלמידים מהחינוך המיוחד,
אני אומר שהעבודה הזו עוברת אלינו, התלמידים.
אני אומר שהתלמידים צריכים לבוא ולתמוך בחברייהם לכיתה.
לכל תלמיד פה יש את היכולת לעזור.
החלק הכי קשה הוא לפעול, אבל אני יודע שכולם יכולים לעשות את זה.
אחת הדרכים הכי טובות ואפקטיביות דרכה תוכלו לעזור לתלמידים בחינוך המיוחד
היא ליצור או להצטרף לתוכנית עוזרים עמיתים.
ברגע שאתם מצטרפים לתוכניות האלה, אתם תרגישו כמו אנשים שונים
בגלל שאתם מבינים כמה השפעה יש לכם על אנשים אחרים.
בגלל שלעזור לאחרים משפיע עליכם.
זה הופך אתכם לאדם של "כוס חצי מלאה"
ובעיקרון, לבנות חברויות חזקות יותר עם אלה שצריכים את זה.
אז חוץ מארוחת צהרים, להיות עוזר עמית זה החלק הכי טוב של בית הספר ללא ספק.
לאלה מכם שנהנים ללמד, רק חכו עד שתהפכו לעוזרים עמיתים.
כל יום שלישי וכמה ימי חמישי, אני עוזר,
וכשאני מגיע לבית הספר, אני כל כך מתרגש.
אני מתרגש לקראת הזמן ביום שאני יכול להכנס לחדר הזה
ולהגיד שלום לכל חברי שאני נהנה לעזור להם.
להפוך לעוזר עמית צריך להחשב זכות
בגלל שאתם לא משפיעים רק על עמיתייכם,
הם גם עוזרים לכם,
ותבנו יחסים ארוכי טווח
גם מזה.
זה קשה לעבוד לפעמים, ואתם בהחלט לא תקבלו גביע
שאומר שאתם עוזרים עמיתים טובים.
אבל באמת מי צריך גביע כשאתם משיגים חבר?
זה הפרס הכי טוב.
להיות עמית עוזר עזר לי להבין מי אני כאדם
והמטרה שלי לא רק בחיי, אלא גם חיים אחרים.
אז אני מאתגר את התלמידים העמיתים שלי בקהל
לשקול באמת להפוך לעמיתים עוזרים.
אתם תאהבו את זה.
ואם אין לכם אחת, דברו עם המנהל שלכם או ועדת החינוך
וצרו אחת בגלל שהתלמידים האלה באמת צריכים אותה.
ולכם ההורים שמאזינים שם,
עודדו את הבן או הבת שלכם להשתתף בתוכניות עוזרים עמיתים
בגלל שכל מה שזה דורש זה שמונה מילים לשנות את החיים שלכם ושל אחרים,
"אני רוצה להפוך לעמית עוזר."