V trenutku, ko je izgovorila to,
se je vzdušje v predavalnici spremenilo.
Študenti me ponavadi zelo pozorno poslušajo,
zdaj pa so se obotavljali na stolih in umikali poglede.
Sem črnka,
ki predava o zgodovini rase in suženjstvu v Ameriki.
Zavedam se, da je moja družbena identiteta vedno vidna.
Tudi moji študenti so izpostavljeni,
zato sem previdna.
Poskušam predvideti, kateri del predavanja bi lahko bil težaven,
vendar iskreno rečeno --
tega sploh nisem pričakovala.
Vsa leta študija me niso pripravila na scenarij,
ko beseda na N (ang. Nigger = črnuh) prestopi prag predavalnice.
Bilo je prvo leto mojega poučevanja,
ko je študentka med predavanjem izrekla besedo na N.
Nikogar ni zmerjala.
Bila je zelo motivirana študentka,
na predavanja je prihajala pripravljena,
sedela je v prvi vrsti
in bila vedno na moji strani.
Ko je izgovorila besedo na N,
se je dejansko nanašala na moje predavanje,
citirala je besede iz filma, komedije iz sedemdesetih,
ki so vsebovale dve rasistični žaljivki.
Ena se je nanašala na ljudi kitajskega porekla
in druga je bila beseda na N.
V trenutku, ko je to izgovorila, sem dvignila roke in rekla: "No, no."
Vendar mi je zagotovila,
da gre za šalo iz filma Vroča sedla (Blazing Saddles),
in jo ponovila.
To se je pripetilo pred desetimi leti
in moj takratni odziv na to me je dolgo moril.
Ni bilo prvič, da sem o tej besedi razmišljala
v akademskem smislu.
Sem namreč profesorica ameriške zgodovine
in beseda se pogosto pojavlja v gradivu, ki ga predavam.
Zato sem morala sprejeti odločitev.
Po posvetu z osebo, ki ji zaupam,
sem se odločila, da je nikoli ne izgovorim,
niti da jo citiram.
Odločila sem se za uporabo olepševalnice "beseda na N".
A tudi ta odločitev mi je povzročala preglavice.
Nisem še imela stalne profesure,
zato me je skrbelo, da me bodo starejši sodelavci
imeli za neresno akademikinjo zaradi uporabe olepševalne fraze.
A uporaba prave besede se mi je bolj upirala.
Pripetljaj v predavalnici me je prisil k soočenju z besedo v javnosti.
Soočenju z zgodovino, z nasiljem,
tudi z ...
Z nasiljem, zgodovino pa tudi s trenutki, ko je bila namenjena meni,
ko se je brezbrižno omenjala v moji navzočnosti,
ko je bila nekomu na vrhu jezika.
Vse je to me je prevzelo v tistem trenutku,
naravnost pred mojimi študenti.
In nisem imela pojma, kaj storiti.
Tako sem takšne zgodbe, kot je moja, poimenovala "trenutki soočanja".
Trenutek soočanja opisuje trenutek, ko se neposredno srečaš z besedo na N.
Če smo bili kdaj zbegani ali sprovocirani zaradi besede,
denimo v kakšni nelagodni socialni situaciji,
neprijetni akademski debati,
zaradi nečesa, kar smo slišali v pop kulturi,
če smo bili z besedo ozmerjani
ali če smo bili priča zmerjanju s to žaljivko,
smo doživeli "trenutek soočanja".
Naš odziv na trenutek soočanja je odvisen od tega,
kdo smo in kako se dogodek odvija.
Lahko nas le rahlo vrže s tira
ali pa je izkušnja izredno boleča in ponižujoča.
V svojem življenju sem imela ogromno takšnih trenutkov soočanja,
vendar eno drži --
ni veliko priložnosti za pogovor o le-teh.
Tisti dan v predavalnici sem se počutila kot že mnogokrat,
ko sem doživela neželeno soočenje z besedo na N.
Zmrznila sem.
Ker je težko govoriti o besedi na N.
Delno je o besedi na N težko govoriti zato,
ker se o njej navadno debatira le na en način --
kot o besedni figuri- To slišimo pogosto, kajne?
Samo beseda je.
Žgoče vprašanje, ki kroži po družbenih medijih je,
kdo jo lahko izgovori in kdo ne.
Temnopolti intelektualec Ta-Nehisi Coates premika meje
z zagovarjanjem afroameriškega načina uporabe besede.
Na drugi strani pa je Wendy Kaminer,
belka, ki zagovarja svobodo govora,
mnenja, da izogibanje uporabi besede
daje sami besedi moč.
In mnogi so istega mnenja.
Nedavno se je razpravi pridružil javnomnenjski institut The Pew Center.
V anketi z naslovom "Rasa v Ameriki 2019"
so povprašali odrasle Američane, če se jim zdi sprejemljivo,
da belci uporabljajo besedo na N.
Sedemdeset odstotkov anketiranih je odgovorilo z "nikoli".
Takšne razprave so pomembne,
vendar nam dejansko zatiskajo oči.
Onemogočijo nam prodreti globlje v razpravo.
Globlja razprava pa je, da beseda na N ni zgolj beseda.
Ni prijetno vpeta v zgodovino rasizma
kot nekakšen spominek na suženjstvo.
V osnovi se za besedo na N skriva ideja:
da smo temnopolti intelektualno,
biološko
in nespremenljivo manjvredni od belcev.
In kar se mi zdi najpomembnejše --
ideja, da manjvrednost pomeni, da sta nepravičnost, ki jo doživljamo,
in neenakost, ki jo prenašamo,
pravzaprav naša lastna krivda.
Ja, zato je ...
Če besedo obravnavamo zgolj kot rasistično žaljivko
ali vulgarizem v hiphopu,
zveni kot bolezen
v glasilkah Američanov,
ki se lahko nemudoma preboli.
Vendar ni bolezen in se ne preboli.
In to sem se naučila iz pogovorov s študenti.
Zato sem se na naslednjem predavanju
opravičila
in objavila novost.
Uvedla sem novo pravilo:
študenti bodo besedo lahko videli na mojih predstavitvah v PowerPointu,
v filmih in esejih, ki jih berejo,
vendar se v predavalnici nikoli ne bo izgovarjala naglas.
Nihče je nikoli več ni izgovoril.
Vendar se na ta način niso naučili veliko.
Kasneje me je najbolj motilo to,
da študentom nisem razložila,
zakaj ima prav ta beseda,
od vseh prostaških, težavnih ameriških besed,
nadomestno frazo "beseda na N", ki jo ublaži.
Večina mojih študentov,
ki je rojenih večinoma konec devetdesetih in kasneje,
ni niti vedela, da je fraza "beseda na N"
relativno nova v ameriški angleščini.
V času mojega odraščanja še ni obstajala.
A konec osemdesetih
so temnopolti študenti, pisatelji in intelektualci
vedno glasneje opozarjali na rasistične napade, ki so jih doživljali.
In med razkrivanjem svojih zgodb
so se vedno bolj izogibali uporabi te besede.
Namesto prave besede so uporabljali zgolj začetnico N
in jo poimenovali "beseda na N".
Zdelo se jim je, da je beseda vsakič, ko je bila izgovorjena,
odprla stare rane, zato je niso želeli več uporabljati.
Vedeli so, da bodo njihovi poslušalci v glavah slišali pravo besedo.
Njihov cilj ni bil, da je ne bi.
Cilj je bil, da se beseda ne pojavi več v njihovih lastnih ustih
ali v zraku.
S tem so celoten narod spodbudili k temu,
da so začeli premišljevati,
ali bi besedo uporabljali.
To je bil tako radikalen korak,
da se ljudje še vedno razburjajo glede tega.
Kritiki vidijo nas, ki uporabljamo frazo "beseda na N",
in ljudi, ki se razburijo zgolj ob omembi besede,
kot pretirano načelne,
politično korektne
ali, kot sem pred kratkim prebrala v časopisu The New York Times,
kot "pretirano na preži".
Ni res?
Vse to je nekoliko pritegnilo tudi mojo pozornost,
zato sem na naslednjem predavanju
pozvala k razpravi o svobodi govora.
Beseda na N v akademskih krogih -- za ali proti?
Bila sem prepričana, da se bo vnela vroča razprava o tem,
kdo besedo lahko uporablja in kdo ne.
Vendar se ni.
Namesto tega ...
so študenti začeli odkrivati svoje zgodbe.
Študentka iz New Jerseyja, belka, je razkrila,
da je bila v šoli priča zmerjanju temnopoltega otroka z besedo na N
in ni storila čisto nič. Še leta zatem jo je pekla vest.
Drugi študent iz Connecticuta
je spregovoril o boleči zaostritvi odnosa z družinskim članom,
s katerim sta si bila zelo blizu,
saj le-ta ni želel prenehati z uporabo te besesede.
Ena najbolj osupljivih zgodb je zgodba tihe temnopolte študentke
iz Južne Karoline.
Ni razumela, zakaj se dviga toliku prahu glede tega.
Na njeni šoli so besedo uporabljali vsi.
V mislih ni imela otrok, ki se zmerjajo na hodnikih.
Razložila je, da so učitelji in drugi nadrejeni na njeni šoli
dejansko nagovorili temnopolte dijake s to besedo,
če so jih le-ti vrgli s tira.
Rekla je, da je to ni motilo.
Čez nekaj dni
pa je objokana prišla na mojo govorilno uro.
Mislila je, da ji to ne pride do živega,
in dojela, da temu ni tako.
V preteklih desetih letih
sem slišala dobesedno na stotine takšnih zgodb
od najrazličnejših ljudi vseh starosti.
Petdesetletniki so se spominjali zgodb iz drugega razreda
ali ko so bili stari šest,
kako so zmerjali druge s to besedo ali bili zmerjani,
kar jih je bremenilo še leta in leta.
Med poslušanjem ljudi, ki so govorili o svojih trenutkih soočanja z besedo na N,
me je kot profesorico najbolj vznemirjal vzorec, ki se je pojavil:
najbolj napeto prizorišče za takšne trenutke soočanja
je učilnica.
Večina ameriških otrok se z besedo na N sreča v razredu.
Ena najbolj obravnavanih knjig v ameriških srednjih šolah
je knjiga Marka Twaina Dogodivščine Huckleberry Finna,
v kateri se beseda pojavi več kot dvestokrat.
S tem ne kritiziram knjige.
Beseda se pogosto pojavlja v ameriški literaturi in zgodovini,
je vseprisotna v afroameriški literaturi.
Vendar s strani študentov slišim,
da ko se beseda izgovori med predavanjem
brez razprave in konteksta,
popolnoma uniči vzdušje v predavalnici.
Zaupanje med študenti in profesorjem je porušeno.
Kljub temu številni profesorji,
sicer z najboljšim namenom,
še vedno pogosto izgovarjajo besedo na N med poučevanjem.
Želijo predstaviti in poudariti grozote rasizma v ZDA,
zato jo uporabljajo kot sredstvo za vzbujanje šoka.
Sklicevanje nanjo zelo nazorno oriše grdoto zgodovine našega naroda.
Vendar pozabljajo,
da so te ideje še kako žive v naši kulturi.
Ta beseda s šestimi črkami je kot puška, nabita z nakopičeno bolečino.
Vsakič, ko je izrečena, vsakič, ko se puška sproži,
izstreli v zrak sovražno idejo,
da smo črnci manjvredni.
Moji temnopolti študenti mi pravijo,
da se, ko je beseda citirana ali izrečena v predavalnici,
počutijo kot pod ogromnim žarometom.
Eden od študentov mi je povedal,
da so bili njegovi sošolci tako otročji, da so se obračali proti njemu,
da bi videli njegov odziv ob omembi besede.
Svetlopolti študent mi je povedal, da je bil v osmem razredu,
ko so obravnavali knjigo Ubiti ptico oponašalko
in jo brali naglas,
tako pod pritiskom, ker bi moral prebrati besedo,
pri čemer je učitelj vztrajal, da morajo vsi,
da se je večino ure skrival v kopalnici.
Gre za resno zadevo.
Študenti po celi državi
se odločajo za zamenjavo specializacije in izostajanje od pouka
zaradi pomanjkljivega načina poučevanja glede besede na N.
Problem brezbrižne uporabe besede v akademskih krogih
je na samem vrhuncu.
Povzročil je proteste na univerzah v Princetonu in Emoryju,
na univerzi The New School,
na kolidžu Smith, kjer predavam,
in kolidžu Williams,
na katerem so študenti pred kratkim bojkotirali celoten oddelek za angleščino
zaradi uporabe besede na N in drugih težav.
In to so samo primeri, ki so medijsko znani.
To je kriza.
Odzivi študentov se zdijo kot napad na svobodo govora,
vendar gre za problem v načinu poučevanju.
Moji študenti nimajo težav z gradivom, v katerem se pojavlja beseda na N.
Želijo se učiti o Jamesu Baldwinu
in Williamu Faulkneru
in o gibanju za državljanske pravice.
Pravzaprav so njihove zgodbe tiste, ki kažejo,
da igra ta beseda osrednjo vlogo v njihovih mladostniških letih
v Združenih državah.
Je v glasbi, ki jo radi poslušajo,
v popularni kulturi, ki jo posnemajo,
v komedijah, ki jih gledajo,
na televiziji, v filmih
in je spominsko obeležena v muzejih.
Slišijo jo v garderobah,
na Instagramu,
na šolskih hodnikih,
v klepetalnicah videoigric, ki jih igrajo.
Je vsepovsod v njihovem svetu.
Vendar ne vedo, kako naj razmišljajo o besedi
ali kaj ta beseda sploh pomeni.
Tudi sama nisem resnično razumela pomena beseda,
dokler je nisem nekoliko raziskala.
Presenečeno sem ugotovila,
da so temnopolti ljudje besedo na N prvič dodali v besedišče
kot politični protest.
Ne v sedemdesetih ali osemdesetih 20. stoletja,
vendar že v sedemdesetih letih 18. stoletja.
Žal nimam veliko časa za pogovor
o dolgi in prevratni zgodovini afroameriške uporabe besede na N.
A rekla bom eno:
moji študenti bodo rekli,
da razumejo krut izvor besede, da gre za suženjstvo.
A le delno imajo prav.
Beseda je obstajala preden je postala žaljivka,
a žaljivka je postala v izredno odločilnem trenutku ameriške zgodovine,
ko so se številni temnopolti začeli osvobajati suženjstva,
na začetku dvajsetih let 19. stoletja na severu.
Drugače rečeno:
ta beseda je v osnovi napad na črnsko svobodo,
črnsko mobilnost
in črnska prizadevanja.
Celo dandanes
nič ne sproži tako hitro tirade o besedi na N
kot črnec, ki se bori za svoje pravice,
ali okoliščine, v katerih gre temnopoltim dobro.
Spomnite se napadov na nogometaša Colina Kaepernicka, ko je pokleknil,
ali na Baracka Obamo, ko je postal predsednik.
Moji študenti se želijo učiti o tej zgodovini.
A ko postavljajo vprašanja, so utišani ali osramočeni.
Z izogibanjem pogovoru o besedi na N
smo besedo spremenili v popoln tabu,
dali smo ji moč, da nas spravi v takšno negotovost,
da pri vseh otrocih v Ameriki, ne glede na to, katere rase so,
del odraščanja zaznamuje ugotavljanje, kako se spopasti s to besedo.
Pogovore o tem obravnavamo kot pogovor o seksu pred spolno vzgojo.
Ne prenesemo jih, zatremo jih.
Zato se otroci o besedi učijo na skrivaj in od prijateljev brez pravih informacij.
Želim si, da bi se lahko vrnila v predavalnico tistega dne
in premagala svoj strah
ter spregovorila o tem, da se je dejansko nekaj zgodilo.
Ne samo meni ali mojim temnopoltim študentom,
temveč vsem nam.
Mislim, da nas vse povezuje ravno to,
da ne zmoremo govoriti o tej besedi.
Kaj pa če bi razmislili o naših trenutkih soočanja
in začeli govoriti o tem?
Danes poskušam med predavanji ustvariti pogoje,
da lahko odprto in iskreno govorimo o tem.
Eden od teh pogojev je, da besede ne izrečemo.
Zmožni smo govoriti o njej,
ker se med predavanjem ne izreče.
Naslednji pomemben pogoj je,
da ne poskušam spodbujati temnopoltih študentov,
da učijo svoje sošolce o tem.
To je moja naloga.
Zato se vedno pripravim.
Predavanje poteka po strogem protokolu
in oborožena sem z znanjem iz zgodovine.
Študentom vedno zastavim isto vprašanje:
zakaj je tako težko govoriti o besedi na N?
Njihovi odgovori so neverjetni.
Neverjetni so.
Predvsem pa sem se dobro seznanila
s svojimi lastnimi trenutki soočanja,
z mojo osebno zgodovino, povezano s to besedo.
Ker se beseda na N pojavlja v šolah
in resnično vsepovsod,
prinaša s seboj vso težavno zgodovino ameriškega rasizma.
Zgodovino naroda
in mojo lastno zgodovino,
tukaj in zdaj.
Ne izogibajmo se je.
(Aplavz)