Chris Anderson: Deci, ești extrem de preocupat de o problemă,
de câțiva ani încoace.
Spune-ne, în cuvintele tale, despre ce e vorba?
Andrew Forrest: Despre plastic.
Pur și simplu.
Despre incapacitatea noastră de a exploata această extraordinară resursă energetică,
aruncând-o pur și simplu la gunoi.
CA: Vedem plastic aruncat peste tot.
Avem situații extreme, în care risipa arată cam așa.
Unde a fost făcută această fotografie?
AF: În Filipine.
Și mai sunt multe râuri, doamnelor și domnilor,
care arată fix așa.
Și aici vedem doar Filipine,
dar e la fel în tot sud-estul Asiei.
CA: Deci plasticul e aruncat în râuri,
de unde, evident, ajunge în ocean.
Și apoi, bineînțeles, apare pe plaje,
dar asta nici măcar nu e cea mai mare problemă.
Ce se întâmplă cu plasticul în oceane, aceea e marea problemă.
AF: Uitați. Mulțumesc, Chris!
Acum vreo patru ani,
mi-a venit o idee nebunească:
să fac un doctorat în ecologie marină.
Partea cu adevărat răscolitoare
a fost că, da, am învățat multe despre viața din oceane,
dar totodată am învățat și despre moartea din oceane,
despre riscul extins de dezastru ecologic pentru pești,
fauna și flora marină, mamiferele marine,
care sunt foarte asemănătoare biologic cu noi
și care mor într-un număr de milioane sau chiar miliarde
din cauza deșeurilor din plastic.
CA: Dar lumea vede plasticul ca pe un deșeu durabil, nu?
Adică, arunci ceva în ocean și zici:
„Eh, o să zacă o veșnicie pe fundul oceanului și gata.
Nu face rău nimănui, nu?”
AF: Vezi, Chris, plasticul e un compus uimitor creat pentru economia noastră.
Dar e cel mai periculos compus posibil pentru mediu.
Un lucru foarte rău e că plasticul, de îndată ce ajunge în mediu,
începe să se descompună.
Și nu încetează vreun moment să fie plastic.
Se descompune în bucățele din ce în ce mai mici
și acest proces, Chris,
știm deja că afectează ecologia marină,
problema e că va ajunge să ne afecteze și pe noi, oamenii.
Știm acum că nano-plasticul,
acele particule microscopice de plastic, polarizate negativ,
pot trece prin porii pielii noastre.
Și asta încă nu e vestea cea mai rea.
Vestea cea mai rea e că poate trece și de bariera hematoencefalică,
adică învelișul care are rolul de a ne proteja creierul.
Creierul nostru e o masă amorfă, umedă, străbătută de mici impulsuri electrice.
Dacă aduci acolo o particulă încărcată negativ,
și mai ales una care e purtătoare de agenți patogeni,
ea va atrage elemente încărcate pozitiv,
cum ar fi diverși agenți patogeni, toxine,
mercur sau plumb.
Iată fenomenul uluitor la care vom fi martori în următoarele 12 luni.
CA: Îmi spuneai mai devreme că există aproximativ 600 de pungi de plastic
pentru fiecare pește cam de mărimea asta, din ocean.
Și aceste pungi se descompun,
așa că vor fi și mai multe,
și nici nu am început încă să vedem consecințele acestui fapt.
AF: Așa e.
Fundația Ellen McArthur reunește câțiva cercetători foarte buni,
cu care am colaborat o perioadă.
Am verificat atent rezultatele lor
și ei zic așa: vom avea o tonă de plastic, Chris,
pentru fiecare trei tone de pește, și nu până în 2050,
deși mă cam irită când cineva vorbește despre 2050, ci până în 2025.
Asta e imediat.
Putem spune că 2025 e în prezent.
Și nici nu trebuie o tonă de plastic pentru a distruge total viața oceanelor.
Putem s-o facem și cu o cantitate mai mică.
Deci trebuie să oprim de urgență acest fenomen. N-avem timp de pierdut.
CA: Iar tu ai o idee despre cum putem face asta, iar perspectiva ta
nu e una tipică a unui activist pentru mediu,
ci una de business, a unui antreprenor
care și-a petrecut toată viața studiind mecanisme economice globale
și cum funcționează ele.
Și dacă am priceput bine,
ideea ta depinde de eroi care arată cam așa.
Care e ocupația lor?
AF: Această fată, Chris, e o culegătoare de deșeuri.
Existau vreo 15-20 de milioane de astfel de adunători de deșeuri,
până când China a încetat să mai primească deșeurile altor țări.
Și atunci, prețul plasticului, și așa mic, s-a prăbușit.
Asta a adus-o pe ea în această situație,
și ea, apropo, e un copil, e elevă.
Ar trebui să fie la școală, nu pe străzi.
Acest fenomen e foarte asemănător cu sclavia.
Împreună cu fiica mea, Grace, am întâlnit sute de astfel de oameni.
CA: Dar sunt și mulți adulți ca ea, milioane de adulți în toată lumea.
Iar în unele industrii
ei sunt responsabili pentru faptul că, de exemplu,
nu prea vedem cantități de deșeuri din metal la nivel global.
AF: Exact.
Această fetiță este, de fapt, o eroină pentru mediu.
Ea concurează cu o mare fabrică de produse petrochimice
din vecinătate,
o fabrică cu o cifră de afaceri de 3,5 miliarde de dolari.
Aici e problema.
Avem mai mult petrol în plastic și în gropile de gunoi
decât în toate resursele de petrol ale SUA.
Deci ea e o eroină.
Iată cum arată această groapă de gunoi, doamnelor și domnilor,
petrol în formă solidă.
CA: Avem, deci, un potențial uriaș blocat aici,
din care culegătorii de deșeuri ar putea, de exemplu, să-și câștige existența.
De ce nu se întâmplă asta?
AF: Pentru că ne-am fixat
un preț de obținere a plasticului din combustibili fosili
care e doar puțin mai mic decât cât ar costa
să reciclăm plasticul în mod profitabil pentru a obține plastic.
Plasticul nu e altceva decât petrol în stare solidă.
Plasticul e 100% polimer, adică 100% petrol.
Și să știi că avem plastic suficient în lume
ca să ne acopere toate nevoile.
Iar când reciclăm plastic,
dacă nu ne costă mai puțin decât să-l obținem din petrol,
bineînțeles că toată lumea va obține plastic din petrol.
CA: Deci aici e esența problemei,
prețul plasticului reciclat e mai mare
decât să produci plastic direct din petrol.
Asta e adevărata problemă.
AF: Dar putem îndoi puțin regulile, Chris.
Eu sunt un consumerist.
Înțeleg că la un moment dat existau deșeuri de fier și metal,
și chiar și bucăți de cupru peste tot pe lângă sate,
mai ales în țările în curs de dezvoltare.
Și oamenii au înțeles că le pot revalorifica.
Că sunt niște surse de venit,
nu un deșeu.
Satele, orașele, străzile sunt mai curate astăzi,
nu te mai împiedici de deșeuri de cupru sau de fier,
pentru că sunt valoroase, așa că sunt reciclate.
CA: Deci care e ideea ta, ca să obținem acest lucru și în cazul plasticului?
AF: Bun, deci Chris,
o parte majoră a doctoratul meu s-a bazat pe activități de cercetare.
Și avantajul de a fi un om de afaceri de succes
este că ceilalți vor să te cunoască.
Alți oameni de afaceri,
chiar dacă pentru ei ești o curiozitate pe care vor s-o vadă,
o să-și spună: „Bine, fie, hai să vedem cine-i Twiggy Forrest ăsta.”
Și odată ce ai ajuns la ei,
începi să-i întrebi.
Am fost pe la majoritatea companiilor din industria petrolieră și FMCG
din lume,
și am văzut o dorință reală de a schimba ceva.
Bineînțeles, sunt vreo doi „dinozauri”
care speră la ce-i mai bun, dar nu vor să miște un deget,
dar în rest am văzut o dorință reală de schimbare.
Am discutat cu ei despre cele 7,5 miliarde de oameni ai acestei planete
care nu merită să trăiască într-un mediu sufocat de plastic,
cu oceane sărăcite de viață, tot din cauza plasticului.
Dacă ne uităm în circuitul economic,
vedem că sunt mii de firme de la care cumpărăm o multitudine de produse,
dar avem doar o sută de producători majori de plastic,
companii petrochimice foarte mari,
care produc tot plasticul de unică folosință.
CA: Deci doar o sută de companii
care sunt la baza acestui lanț trofic.
AF: Exact.
CA: Și ce ar trebui să facă aceste o sută de companii?
AF: Nu trebuie să facă altceva decât să crească prețul
de obținere a plasticului din petrol,
adică a „plasticului rău”, cum îi zic eu.
Să crească prețul plasticului,
astfel încât, când acesta ajunge la noi prin intermediul produselor cumpărate,
n-o să simțim o mare diferență în prețul paharului de cafea,
sau al sucului, sau ce-o fi.
CA: Cum ar fi un cent în plus?
AF: Ba chiar mai puțin. Un sfert, o jumătate de cent.
E cât se poate de minimală scumpirea.
Dar ce-o să se întâmple,
e că va face din fiecare bucățică de plastic din lume un articol de valoare.
Și acolo unde avem cele mai multe deșeuri,
în Asia de Sud-Est, în India,
acolo va fi cea mai mare bogăție, de fapt.
CA: Bun, eu văd două aspecte aici.
Unul, dacă companiile scumpesc plasticul
și cu acel surplus de profit ce să facă?
Să creeze un fond administrat de cineva
care să se dedice acestei probleme... sau cum?
Cum ar fi utilizați acei bani, acel profit extra?
AF: Când mă adresez companiilor foarte puternice,
le zic așa: „Uite care-i treaba, trebuie să faceți o schimbare, și asta rapid.”
Și deja îi văd cum cască de plictiseală.
Dar asta până le zic: „Iar ceea ce vă propun e profitabil.”
„Bine, Andrew, mi-ai trezit interesul.”
„Bun”, le zic, „trebuie să contribui
la un fond care sprijină tranziția industriei și protecția mediului.
În vreo doi-trei ani
industria globală producătoare de plastic
poate trece de la obținerea plasticului din combustibili minerali
la a-l produce reciclând alt plastic.
Tehnologia există,
e validată.”
Am construit de la zero două afaceri de miliarde de dolari,
pentru că am multiplicat niște tehnologii.
Cunosc cel puțin zece tehnologii de reciclare a oricărui tip de plastic.
Deci de îndată ce aceste tehnologii devin profitabile,
iar ideea mea le poate aduce acolo,
atunci consumatorii vor putea folosi oricât plastic au nevoie,
obținut din plasticul deja existent.
CA: Deci vânzările de plastic „de primă mână” ar contribui la un fond
care să fie utilizat în sprijinirea tranziției către reciclare
și care ar finanța curățarea mediului de plastic.
AF: Absolut, absolut.
CA: Și ar mai fi acest incredibil beneficiu secundar,
care, de fapt, ar putea fi principalul beneficiu, că se va crea o piață.
Reciclarea plasticului ar putea deveni
o oportunitate uriașă care ar permite câtorva milioane de oameni de peste tot
să-și câștige existența colectând plastic.
AF: Da, exact.
Cu alte cuvinte, pe obținerea plasticului din petrol cheltui atâția bani,
iar dacă-l reciclezi cheltui atâția bani.
Și poți schimba acest raport.
Astfel, reciclarea devine mai ieftină.
Ce îmi place cel mai mult la ideea asta, Chris,
e că poluăm mediul cu vreo 300-350 milioane de tone de plastic.
Luând în calcul creșterea companiilor petroliere,
se va ajunge la 500 de milioane de tone.
Dezastrul este iminent.
Dar fiecare din aceste tone, e de fapt o tonă de polimer.
Polimerul costă 1.000-1.500 de dolari tona.
Vorbim de un trilion de dolari care se reîntorc în circuitul economic
și pot crea locuri de muncă și oportunități de îmbogățire la nivel global
și mai ales în zonele foarte sărace.
Și dăm cu piciorul la toate astea.
CA: Deci marile companii vor putea să deschidă unități de reciclare
practic peste tot în lume.
AF: Exact, peste tot în lume.
Pentru că tehnologia e ieftină,
poți ușor s-o implementezi în ghenele marilor hoteluri, de pildă,
în depozitele de deșeuri, oriunde,
și să obții din nou plastic.
CA: Tu ești și un filantrop,
și ești dispus să donezi o parte din averea ta pentru asta.
Ce rol are filantropia în acest proiect?
AF: La început, ar trebui să strângem undeva între 40-50 de milioane de dolari
ca să punem treaba pe roate.
Iar apoi trebuie să fim total transparenți
pentru ca toți cei implicați să știe ce se întâmplă.
De la producătorii de granule, până la firme, apoi la consumatorul final,
toți vor vedea cine s-a implicat,
cine vrea într-adevăr să protejeze planeta și cine a rămas nepăsător.
Asta va costa cam un milion de dolari pe săptămână,
și vrem să susținem asta pentru cinci ani.
Contribuția totală va fi de aproximativ 300 de milioane de dolari.
CA: Oau!
Bun,
(Aplauze)
și tu ai contactat marile companii utilizatoare de plastic
și ei ar fi dispuși să se implice, ar plăti mai scump plasticul,
ba chiar ar dori să plătească mai scump,
atâta vreme cât e echitabil.
AF: Și este.
De exemplu, Coca-Cola nu și-ar dori ca Pepsi să intre în joc
decât dacă întreaga lumea ar afla că Pepsi nu o va face.
Atunci nu le-ar păsa.
Deci e necesară o transparență a pieței
astfel încât, dacă cineva încearcă să înșele sistemul,
concurența va vedea și consumatorii vor vedea.
Consumatorii vor să aibă o contribuție.
Suntem șapte miliarde și jumătate.
Nu vrem ca lumea noastră să fie distrusă de 100 de companii.
CA: Bun, deci ne-ai spus despre ce pot face companiile
și ce ești tu dispus să faci.
Dar ce pot face oamenii obișnuiți?
AF: Mi-ar plăcea ca toată lumea,
de pe toată planeta,
să intre pe site-ul noplasticwaste.org.
Contactați-i pe producătorii de granule
din zona voastră.
Veți găsi cel puțin unul,
și cu un email, sau un mesaj, sau un telefon din partea voastră,
le puteți spune că vreți ca ei să doneze pentru un fond
gestionat de industria de profil sau de Banca Mondială.
În felul ăsta puteți aduna zeci de milioane de dolari pe an,
și ajutați astfel la tranziția obținerii plasticului din petrol
către reciclare.
Nu ne dorim asta. Asta e rău. Asta e bine.
Și putem curăța mediul de plastic.
Avem suficient capital,
avem zeci de miliarde de dolari pe an, Chris,
ca să curățăm mediul.
CA: Obiectul afacerilor tale e reciclarea.
Nu te afli cumva într-un conflict de interese?
Sau nu e asta o mare șansă de profit pentru tine?
AF: Activez în reciclarea fierului
și concurez cu alți reciclatori de metale,
de asta nu te împiedici de deșeuri metalice
în care să te tai la picior,
pentru că toate sunt colectate.
CA: Ăsta nu e un motiv să nu te apuci de reciclat plastic.
AF: Eu susțin transformarea asta.
Va fi un fel de internet al deșeurilor din plastic.
Va fi o explozie industrială la nivel global,
și mai ales în zonele foarte sărace, căci acolo avem cele mai multe deșeuri,
și ele vor deveni o resursă.
Așa că o să încurajez cât pot asta, dar voi rămâne pe margine.
CA: Twiggy, trăim niște vremuri
în care multă lume visează la o economie nouă, revigorată,
toate marile industrii, toți marii furnizori,
toți simt nevoia unei transformări majore.
Mi se pare o idee de mari proporții,
și o să ai nevoie de foarte mulți susținători
ca să o transformi în realitate.
Îți mulțumesc că ne-ai împărtășit-o și nouă.
AF: Vă mulțumesc foarte mult! Mulțumesc, Chris!
(Aplauze)