Radujem se što vam se obraćam ovom visokotehnološkom metodom.
Od svih ljudi koji su ikada živeli,
ogromnoj većini bi ovo što radimo ovde
bilo nezamislivo, neverovatno.
Jer, hiljadama vekova,
tokom mračnih vremena pre naučne revolucije
i prosvetiteljstva,
ljudi su imali niska očekivanja.
Za svoje živote, za živote svojih potomaka.
Tipično, očekivali su
da ništa značajno novo ili bolje ne bude postignuto, ikada.
Ovaj pesimizam se poznato pojavljuje u Bibliji,
u jednom od malog broja biblijskih tekstova sa imenovanim autorom.
On je nazivan Propovednikom (hebr. Kohelet), i bio je zagonetni momak.
Pisao je: "Što je bilo to će i biti,
što se činilo to će se i činiti,
i nema ništa novo pod suncem.
Ima li što za što bi ko rekao: Vidi, to je novo?
Ne, već je bilo za vijekova koji su bili prije nas."
Propovednik je opisivao svet bez noviteta.
Pod novitetima mislim na nešto novo u Propovednikovom smislu,
ne prosto na nešto što se promenilo,
nego na značajnu promenu, sa trajnim efektima,
gde bi ljudi zaista rekli,
"Vidi, ovo je novo,"
i, poželjno bi bilo, "dobro."
Dakle, čisto nasumične promene nisu noviteti.
Dobro, Heraklit jeste rekao da čovek ne može kročiti u istu reku dva puta,
jer to nije ista reka, i on nije isti čovek.
Ali ako se reka menja nasumice,
ona u suštini jeste ista reka.
Nasuprot tome,
ako se ideja u jednom umu proširi na druge umove,
i promeni živote generacijama unapred,
to jeste novitet.
Ljudski život bez noviteta
je život bez kreativnosti, bez napretka.
To je statično društvo, igra nulte sume.
To je bio životni pakao u kome je Propovednik živeo.
Kao i svi drugi, do pre nekoliko vekova.
Bio je pakao, jer za ljude,
patnja je tesno povezana sa statičnošću.
Jer statičnost nije samo frustrirajuća.
Svi izvori patnje -
glad, pandemije, nadolazeći asteroidi,
i stvari kao rat i ropstvo,
pogađali su ljude samo dok nismo stvorili znanje da ih sprečimo.
Postoji priča u noveli Somerseta Moma "O ljudskom robovanju"
o prastarom mudracu
koji rezimira čitavu istoriju čovečanstva kao,
"Rođen je,
patio je, i umro je."
I nastavlja se:
"Život je bio beznačajan, a smrt bez posledica."
I zaista, ogromna većina ljudi koji su ikada živeli
imala je živote patnje i napornog rada,
pre nego što su umrli mladi i u agoniji.
I da, u većini generacija
ništa nije dalo nikakve nove posledice za naredne generacije.
Ipak, kada su drevni ljudi pokušavali da objasne svoje okolnosti,
tipično su to radili u grandioznim kosmičkim metaforama.
Što je bila ispravna stvar, kako se ispostavlja.
Iako su njihova konkretna objašnjenja, njihovi mitovi,
bili najvećim delom pogrešni.
Neki su pokušali da objasne
tmurnost i monotoniju svoga sveta
u smislu beskonačnog kosmičkog rata između dobra i zla
u kome su ljudi bili bojno polje.
Što je zgodno objasnilo zašto je njihovo lično iskustvo bilo puno patnje
i zašto se napredak nikad nije događao.
Ali to nije bila istina.
Začuđujuće,
svi njihovi sukobi i patnje
bili su samo zbog načina kako su procesirali ideje.
Jer su se zadovoljavali dogmama, i "eto tako" pričama,
umesto da ih kritikuju
i pokušaju da nagađaju bolja objašjenja sveta i svojih sopstvenih okolnosti.
Fizika dvadesetog veka jeste stvorila bolja objašnjenja,
ali i dalje u metaforama kosmičkog rata.
Ovoga puta, borci su bili red i haos, ili entropija.
Ta priča, istina, dozvoljava nadu za budućnost.
Ali na drugi način je
čak i sumornija nego drevni mitovi,
jer zlikovac, entropija,
je predodređena da odnese konačnu pobedu,
kada neumoljivi zakoni termodinamike uguše svaku inovaciju
takozvanom toplotnom smrću svemira.
Trenutno, postoji priča o lokalnoj bitki u tom ratu,
između održivosti, koja je red,
i rasipništva, koje je haos -
to je savremena verzija dobra i zla,
često sa peripetijom da sami ljudi jesu zlo,
pa ne bi trebalo čak ni da pokušamo da pobedimo.
A u poslednje vreme,
bilo je priča o još jednom kosmičkom ratu,
između gravitacije, koja urušava svemir,
i tamne energije, koja ga na kraju raspline.
Tako da ovoga puta,
koja god od ovih kosmičkih sila pobedi,
mi gubimo.
Sva ova pesimistična tumačenja ljudskih okolnosti
sadrže nešto istine,
ali kao proročanstva,
sva vode u zabludu, i sva iz istog razloga.
Nijedno od njih ne predstavlja ljude onim što zaista jesmo.
Kao što je Džejkob Bronovski rekao,
"Čovek nije figura u predelu -
on je onaj koji oblikuje predeo."
Drugim rečima,
ljudi nisu igračke kosmičkih sila,
mi smo korisnici kosmičkih sila.
Reći ću više o tome za trenutak,
ali prvo, kakve to stvari stvaraju novitete?
Pa, početak univerzuma sigurno jeste stvorio novitete.
Veliki prasak, pre blizu 14 milijardi godina,
stvorio je prostor, vreme i energiju.
sve što je fizičko.
A zatim, odmah,
ono što ja zovem prvom erom noviteta,
sa prvim atomom, prvom zvezdom,
prvom crnom rupom,
prvom galaksijom.
Ali onda, u nekom momentu,
noviteti su nestali iz kosmosa.
Možda već od pre 12 ili 13 milijardi godina,
ravno sve do današnjeg dana,
više nikada nije bilo nikakve nove vrste astronomskog objekta.
Bilo je samo ono što ja zovem velika monotonija.
Dakle, Propovednik je slučajno bio još više u pravu
o kosmosu iza Sunca
nego što je bio o ispod Sunca.
Dokle god velika monotonija traje,
šta je bilo tamo negde
je zaista šta će i biti.
I nema ničega tamo negde
o čemu se stvarno može reći, "Vidi, ovo je novo."
Ipak,
u nekom momentu velike monotonije,
bio je događaj - nebitan u tom trenutku,
pa čak i milijardama godina kasnije,
nije delovao ni na šta izvan svoje planete -
ali bi na kraju mogao biti u stanju da uzrokuje kosmički monumentalne novitete.
Taj događaj je nastanak života:
stvaranje prvog genetskog znanja,
kodiranje za biološke adaptacije,
kodiranje za novitete.
Na Zemlji, potpuno je transformisao površinu.
Geni u DNK jednoćelijskih organizama
stavili su kiseonik u vazduh,
uklonili su CO2,
stavili su kredu i rudu gvožđa u tlo,
teško da ima kubni centimetar površine sve do neke dubine da je ostao neizmenjen
od tih gena.
Zemlja je postala, ako ne novo i jedinstveno mesto u kosmičkom rangu,
onda svakako čudno mesto.
Samo kao primer, izvan Zemlje,
detektovano je samo nekoliko stotina različitih hemijskih supstanci.
Pretpostavimo da ima i nešto više na beživotnim mestima,
ali na Zemlji,
evolucija je stvorila milijarde različitih hemikalija.
A zatim prve biljke, životinje,
a zatim, u nekoj nama predačkoj vrsti,
objašnjavajuće znanje.
Po prvi put u kosmosu, koliko nam je poznato.
Objašnjavajuće znanje je adaptacija naše vrste koja nas definiše.
Ono se razlikuje od neobjašnjavajućeg znanja
u DNK, na primer,
po tome što je univerzalno.
To znači, šta god je moguće razumeti,
može se razumeti kroz objašnjavajuće znanje.
I više, bilo koji fizički proces
može se kontrolisati takvim znanjem,
ograničeno samo zakonima fizike.
I tako, objašnjavajuće znanje, takođe,
je počelo da transformiše površinu Zemlje.
I uskoro, Zemlja će postati jedini poznati objekat u kosmosu
koji odvraća nadolazeće asteroide umesto da ih privlači.
Propovednik je bio razumljivo doveden u zabludu
bolnom sporošću napretka u njegovo doba.
Noviteti u ljudskom životu su bili previše retiki, previše postepeni,
da bi se primetili tokom jedne generacije.
A u biosferi,
evolucija novitetnih vrsta je bila još sporija.
Ali obe stvari su se događale.
Dakle, zašto postoji velika monotonija u kosmosu kao celini,
i šta to čini da naša planeta preokreće taj trend?
Pa, kosmos kao celina je relativno jednostavan.
Zvezde su toliko jednostavne,
da možemo predvideti njihovo ponašanje milijardama godina u budućnost,
i sagledati unatrag kako su nastale pre milijardi godina.
Dakle zašto je kosmos jednostavan?
U osnovi, zato što velike, masivne, moćne stvari
snažno deluju na manje stvari, a ne obrnuto.
Ja to nazivam pravilom hijerarhije.
Na primer, kada kometa pogodi Sunce,
Sunce nastavlja isto kao ranije,
ali je kometa isparena.
Iz istog razloga,
velike stvari nisu pod velikim uticajem sopstvenih malih delova,
t.j. pod uticajem detalja.
Što znači da je njihovo sveukupno ponašanje
jednostavno.
I pošto ništa veoma novo ne može da se dogodi stvarima
koje ostaju jednostavne,
pravilo hijerarhije, uzrokujući jednostavnost u velikim razmerama,
je uzrokovalo veliku monotoniju.
Ali, spasonosni izlaz je
da pravilo hijerarhije nije zakon prirode.
Samo se desilo da se ono održalo do sada u kosmosu,
osim ovde.
U našoj biosferi, objekti veličine molekula, geni,
kontrolišu nesrazmerno ogromne resurse.
Prvi geni za fotosintezu,
uzrokovanjem sopstvenog širenja,
a zatim transformisanjem površine planete,
prekršili su i preokrenuli pravilo hijerarhije
sa neverovatnim faktorom od 10 na 40-i.
Objašnjavajuće znanje je potencijalno daleko moćnije
zbog univerzalnosti,
i brže se stvara.
Kada ljudsko znanje dostigne faktor od 10 na 40-i.
ono će otprilike kontrolisati čitavu galaksiju,
i gledaće dalje iza.
Dakle ljudi,
i bilo koji drugi kreatori objašnjenja koji možda negde postoje,
su vrhovni izvršioci inovacija za kosmos.
Mi smo razlog i sredstvo
pomoću kojeg noviteti i kreativnost, znanje, napredak,
mogu imati objektivne, krupne fizičke efekte.
Iz ljudske perspektive,
jedina alternativa životnom paklu statičnih društava
je kontinualno stvaranje novih ideja,
ponašanja, novih vrsta objekata.
Ovaj robot će uskoro biti zastareo,
zbog novog objašnjavajućeg znanja, napretka.
Ali iz kosmičke perspektive,
objašnjavajuće znanje je pogubitelj pravila hijerarhije.
Ono je uništitelj velike monotonije.
Dakle ono je stvaralac naredne kosmološke ere,
Antropocena.
Ako se može govoriti o kosmičkom ratu,
to nije taj koji je prikazan u onim pesimističnim pričama.
To je rat između monotonije i noviteta,
između zastoja i kreativnosti.
I u ovom ratu,
našoj strani nije suđeno da izgubi.
Ako odlučimo da koristimo našu jedinstvenu sposobnost
stvaranja objašnjavajućeg znanja,
mogli bismo da pobedimo.
Hvala.
(Aplauz)