Az utóbbi időben sok vezérigazgató ígérte
üzleti modelljük megváltoztatását.
Ígérik, hogy minden érdekelt felet szolgálni fognak,
nem csak a részvényeseket.
Azt mondják, a befektetési hozam többé nem fogja felülírni az alkalmazottak,
beszállítók, sőt, még a bolygó egészségét és jólétét sem.
Nemcsak válságos időkben, hanem minden nap.
Mindez olyan váltás, melyet a cégeknek mindenképp végre kell hajtaniuk,
de ez nem jelenti azt, hogy könnyű lesz.
Egy fiatal pár szülővé válásához hasonlítható.
A döntéshozatal egy pár esetében, azaz mindössze egyetlen másik emberrel,
viszonylag egyszerű.
Hol ebédeljünk vasárnap?
Melyik filmet nézzük meg?
Viszont mikor megérkezik egy gyerek,
egy második gyerek,
vagyis új döntéshozók,
az élet bonyolulttá válik.
Mindegyiküknek megvan a maga saját szükséglete
és önálló nézőpontja.
Mindannyian tudjuk, hogy nem tanácsos kivételezni egyik gyerekkel sem,
és hogy az igazságosság nem mindig ugyanaz, mint az egyenlőség.
Ez a szülői lét és a felelős kapitalizmus egyik legnagyobb kihívása.
Az alkalmazottakat megilleti a megélhetést biztosító jövedelem.
Különben hogyan bízhatnak abban, hogy el tudják tartani a családjukat?
A nyugdíjalap-befektetőknek pozitív hozamot kell elérniük.
Csak ekkor lehetnek biztosak abban,
hogy felelősen kezelik a befektetőik megtakarításait és nyugdíját.
A fogyasztók olyan termékeket és szolgáltatásokat kívánnak
és érdemelnek, melyek egyszerre megfizethetők és biztonságosak.
Mindannyian olyan társadalomra és bolygóra vágyunk,
ahol fellélegezhetünk.
A karrieremet azzal töltöttem, hogy cégeknek és vezetőiknek segítettem
a teljesítményüket javítani,
főként nagyobb változások idején.
Digitális technológiákra váltottunk.
Új egészségügyi szabályozásokra reagáltunk.
Előmozdítottuk a termelékenységüket,
sokszínűbbé és befogadóbbá tettük őket.
Időbe telt, mire megtanultuk,
hogy igazából egy digitális főtisztviselő kinevezésével
még nem lehet digitalizálni egy céget.
Vagy, hogy egy sokszínűségi főtisztviselő önmagában még nem elég,
hogy a vállalati kultúrát befogadóbbá tegye.
Tehát azt már tudjuk,
hogy nem elég pusztán kinevezni egy felelős főtisztviselőt,
ha valóban minden érdekelt felet szolgálni kívánunk.
Ehelyett teljes átállásra van szükség.
Ha valóban az érintettek szükségleteit szeretnénk szolgálni,
mindenkit be kell vonnunk.
Nincsenek gyorsított megoldások,
de van néhány ötletem.
Kezdjük a csúccsal: az igazgatótanáccsal.
Ez az a fórum, ahol a cég stratégiáját meghatározzák és irányítják,
s ha itt nem veszik számításba az összes érdekelt fél igényeit,
akkor valójában semmi sem változik.
Az igazgatótanács – természetéből fakadóan –
útjában állhat minden érdekelt fél kiszolgálásának.
Hogy miért?
Mert azt gyakran a részvényesek választják.
Az ő érdekeiket képviseli.
Azért hozták létre, hogy a részvényesek érdekében cselekedjen.
Mindez nem csak a szótári meghatározás.
Törvényben rögzített az USA-ban,
s ez erősen korlátozhatja,
milyen mértékű változásokat eszközölhet az ügyvezető vagy az igazgatóság,
ha többek érdekeit kívánja szolgálni.
Ha őszintén megnézzük, látjuk,
hogy éveket töltöttünk rubrikák kipipálásával:
nemzetiségi hovatartozás, kor, nem.
Más, vagy másnak látszó embereket kerestünk,
de az igazgatóság ugyanolyan maradt.
Még mindig a részvényesek érdekeit érvényesítik.
Nincs szükségünk jelképes gesztusokra.
Olyan emberek kellenek,
akik valóban átérzik az érintett felek tapasztalatait,
és képviselik sokféleségüket.
A vezető testületek tanulhatnának egy-két dolgot a nonprofit világából.
Jómagam egy jótékonysági szervezet, a Teach First elnöke vagyok.
Ez egy oktatási alapítvány,
mely kiváló tanárokat képez, és kiváló iskolákat hoz létre.
Vezetésünk széles skálát foglal magába:
egykori köztisztviselőket,
aktivistákat, tanárokat, nagyköveteket,
technológusokat.
Néhányuk látszólag nem illik
egy oktatási alapítványba.
De mindannyiuknak valós tapasztalatai vannak érdekelt feleinkkel.
Minden vezetőség más.
Képzeljünk el egy világot, ahol a cégvezetés
a maitól teljesen eltérő lenne:
a helyi bank igazgatóságában közösségi vezetők ülnének;
erkölcsfilozófusok lennének a közösségi médiacégek tanácsadói;
s környezetvédelmi aktivisták a globális energiacégek vezetői.
A cégvezetők mindig ígérgetnek.
Folyton a társadalmi rendeltetésről beszélnek,
de valódi változás mindaddig nem történik,
amíg meg nem változtatjuk az irányítást és céljaikat.
Meg kell változtatnunk a korlátozó vállalati törvényeket,
és mindemellett észben tartani, kit is szolgálunk valójában.
Ezentúl a "nagy K"-ról, azaz a környezetről is beszélnünk kell.
A fenntarthatósági célokat világszerte beleírják az éves jelentésekbe.
E célok magasztosak,
nagyon-nagyon hosszú távúak,
és egyikük sem fog beteljesülni,
ha nem állnak mögöttük tényleges lépések.
Olyan ez, mintha azt mondanám:
"A jövőben valamikor maratont vagy 5 km-es távot futok majd."
Senki nem fogja elhinni, hacsak nem állok fel a kanapéról,
és nem kezdek el edzeni,
s minden egyes nap le nem futok néhány kilométert.
Ugyanez vonatkozik a vállalatvezetőkre is.
Konkrét, elérhető és mérhető célkitűzésekre van szükség,
s mindeközben az adatok és a növekedés mértékének nyilvánosságra hozatalára.
Hosszú távon a zöld megoldások alapvetően jók,
de ez befektetéseket igényel,
amelyeket a nyilvánossággal meg kell osztani.
A brazíliai székhelyű Natura a világ negyedik legnagyobb kozmetikai cége.
Náluk is adott a szokásos éves mérleg
a befektetők és a vezető részére,
de ami némileg megkülönbözteti őket,
az két másik eredménykimutatásuk.
Az egyik környezeti szempontból elemzi a cég teljesítményét.
A másik a társadalomra gyakorolt hatását veszi számba.
Mindent összevetnek:
az elvetett magvak
és a létrehozott munkahelyek számát,
a kidobott szemét mennyiségét.
Egy másik példa a holland-angol energiacég, a Shell.
Ők rájöttek arra, amit sokan már régóta tudunk:
nem elég csak a saját károsanyag-kibocsátásukkal törődni.
A Shell saját kibocsátása valójában a teljes károsanyag-kibocsátás
kb. 15%-át képviselte.
Szóval változtattak.
Aktivistákkal és nyugdíjalapokkal összefogva
háromévenként megújuló célokat tűztek ki,
évenkénti fejlődési mutatókkal.
2050-re remélik,
hogy nettó ökológiai lábnyomuk közel kétharmaddal csökken.
Ez jelentős változás.
Kezdetben e célkitűzések a 150 legfőbb döntéshozó prémiumához kapcsolódnak,
s idővel közel 17 000 dolgozó fizetése is részben ahhoz köthető majd,
hogyan bánnak bolygónkkal.
Még túl korai megítélni ezt az ipart és az efféle kezdeményezéseket.
A siker attól függ, kitartunk-e ezen az úton,
mikor a befektetések jelentősebbé válnak,
ha az érdekelt felek nem értenek egyet,
vagy mikor a versenytársak elkezdenek felzárkózni.
Beszéljünk kicsit egy érdekelt félről,
aki néha háttérbe szorul:
ők a szolgáltatók.
Rengeteg vállalat hátterének kapcsolatrendszerét ők alkotják.
Uber sofőrök, összeszerelők,
a szolgáltatóiparban dolgozók.
Olyanok ők, mint egy láthatatlan életerő, amely a gazdaságunkat hajtja,
s amit biztosan tudunk,
hogy egy üzlet sikere vagy bukása
a szolgáltatókon és a partneri viszonyokon múlik.
E fájdalmas tanulságot sok kórház –
az Egyesült Királyságot és Amerikát is beleértve –,
a koronavírusnak köszönhetően vonja le.
Világjárványok esetén megbízható, dinamikus ellátási láncok szolgáltatják
a maszkokat, lélegeztetőgépeket,
teszteket és vakcinákat,
melyekre szükségünk van.
Mindez életeket ment,
és segít a gazdaságot újraindítani.
A szolgáltatók nem csak válság idején fontosak.
Ha egy cég kedvező hatását igazán ki akarja terjeszteni,
akkor saját határain túl kell tekintenie.
Az ausztrál bányavállalat,
a BHP Billiton
pont ezt tette, mikor elköteleződött amellett,
hogy 2025-ig véget vet dolgozói körében a nemek közötti egyenlőtlenségnek.
Továbbképzés és technológia biztosításával arra buzdította –
vagy inkább nógatta – szolgáltatóit,
hogy ők is vegyenek részt ebben a kezdeményezésben.
A chilei Kal Tire
a BHP teherautók hatalmas gumiabroncsainak cseréjét biztosítja.
Mindez kemény és veszélyes fizikai munka,
s hogy őszinte legyek,
nem sok nő érdeklődött iránta.
Ezt e két cég megváltoztatta.
Először is kifejlesztettek egy automata kart.
Majd aktívan ösztönözték nők jelentkezését.
Na mármost, a Kal Tire csak egy a cégek közül.
Egy példa.
A BHP Billitonnak több ezer szolgáltatója van,
s ha igazán be akarják vonni a teljes szolgáltatóhálózatot,
különféle ösztönzőket alkalmazhatnak.
Ma a Kal Tire mutatja,
milyen jól működik mindez,
s a BHP szolgáltatóhálózatán belül
a nők felvételi esélyei 15%-kal nőttek
akár az egy évvel korábbihoz képest.
A szolgáltatók és partnerek
sorsdöntő szerepet játszanak a vállalatok életében.
Kedvező időszakokban ők a globális siker kulcsa,
míg rosszabb időkben a túlélést jelentik.
Ha a szolgáltatók a leginkább észrevétlen érdekelt felek,
a vásárlók talán a legszembetűnőbbek.
De mikor a részvényesek dominálnak,
némely cégnek jobban megéri
a vásárlók rövid távú igényeire összpontosítani
hosszú távú szükségleteik helyett.
Világszerte elterjedt a feldolgozott élelmiszerek fogyasztása,
ami maga után vonja az elhízás arányának növekedését.
Ezért az Access to Nutrition Alapítvány most már nyomon követi
a globális élelmiszer- és italgyártó cégek termékeinek só-, zsír- és cukortartalmát.
Azt is figyelemmel kísérik, hogy felelősen értékesítenek-e.
Azt hiszem, úgy,
hogy az egy dollárnyi bevételre eső elfogyasztott kalóriák számát mérik.
Azok a cégek, melyek minderre figyelmet fordítottak,
változásokat vezettek be –
többek között az összetevőkben és az elkészítési módokban.
A Nestle mérsékelte reggelizőpelyhe cukortartalmát.
A Unilever csökkentette jégkrémük térfogatát és a benne lévő kalóriákat.
Persze megkérdőjelezhető, hogy ez jó ötlet-e,
de az biztos, hogy mindez kreativitást és némi befektetést igényel.
Tudjuk, hogy a vásárlói igények idővel változnak,
de azok a cégek, melyek ily módon, tevékenyen beruháznak,
hosszú távon jobb helyzetben lesznek, még a részvényesek szempontjából is.
Amíg mindannyian azon voltunk, hogy étkezési szokásainkon változtassunk,
s hogy kevesebb jégkrémet együnk,
e cégek jó helyzetben voltak, hogy meghódítsák e piaci szegmenst.
Az élen jártak, versenyképesebbek voltak,
s naprakészebbek tudtak lenni.
Mindez összhangban áll a kormányzatokkal is –
közülük sokan fontolóra vették a tápértékjelölő címkézést,
a mozgásprogramokat vagy épp a cukoradót,
hogy az egészségesebb étkezést szorgalmazzák.
Ha a vásárlók érdekelt felek,
akkor elejét kéne venni,
hogy az általunk kínált termékekkel és szolgáltatásokkal
megkárosítsuk őket.
Ennyire egyszerű.
Hogy a felelős kapitalizmus valóban működjön,
magunkat mindannyian vezérigazgatónak kell tekintenünk.
Ha igazi változást akarunk,
késznek kell lennünk
a következményekkel számolni.
Nem biztos, hogy mindig sikerrel járunk,
de nem baj.
A valódi, tényleges változás időbe telik.
A helyes válasz mindig változik.
De meg kell próbálnunk jobbnak lenni.
Van egy idézet, amit szeretek,
s ami igazán megragadja e pillanat lényegét.
Az amerikai költőtől, Gwendolyn Brooks-tól származik.
"Egymás termése vagyunk.
Egymás piaca vagyunk.
Egymás nagysága és köteléke vagyunk."
Az üzlet egy örökké változó emberi viszonyrendszer,
melyen keresztül vetünk, termelünk és aratunk.
A termést életünk és megélhetésünk,
polgári szabadságjogaink, készségeink és közösségeink jelentik.
Az üzlet az, amihez mindezzel kezdünk.
Nyissunk hát új lapot,
és szolgáljuk az összes érdekelt felet.
Köszönöm.