Két ok miatt kelek fel.
Az egyik az, hogy a háztáji gazdaságokban nincs elég étel.
Őrület, hogy 2019-ben a gazdák, akik etetnek minket, éhezzenek.
A másik: a tudománynak szerteágazóbbnak és kapcsolódóbbnak kellene lennie.
Ha meg akarjuk oldani a legsúlyosabb problémákat a Földön,
mint amilyen a mélyszegénységben élők millióinak élelmiszer-ellátása,
ahhoz mindannyian kelleni fogunk.
Én a legújabb technológiákat szeretném használni
a legkülönfélébb és leginkább érintett csoportokkal a bolygón,
hogy a gazdáknak több étel jusson.
Bioinformatikus vagyok.
Tudom – mit jelent ez, és hogyan segíthet véget vetni az éhínségnek?
Alapból szeretem az informatikát és a biológiát,
és valahogyan ezek együtt egy foglalkozást alkotnak.
(Nevetés)
Nincs arról történetem,
hogy már kiskoromban is biológus akartam lenni.
Az igazság az, hogy az egyetemen kosaraztam,
és az ösztöndíjamhoz kellett egy tanulmányi munka.
Tehát az egyik napon
bementem a kollégiumhoz legközelebbi épületbe,
és hogy-hogy nem, ez a biológia épülete volt.
Ahogy bementem, ránéztem a munkalehetőségekre.
Igen, ezek még az internet előtti idők voltak.
Láttam egy kisebb álláshirdetést
a herbáriumban.
Gyorsan leírtam a számot,
mert azt írták: "rugalmas munkaidő", és erre volt szükségem,
hogy össze tudjam egyeztetni a kosárlabdás beosztásommal.
Elfutottam a könyvtárba, hogy megtudjam, mi az a herbárium.
(Nevetés)
Mint kiderült, A herbárium az a hely,
ahol élettelen, szárított növényeket tárolnak.
Szerencsére megkaptam az állást.
Így az első tudományos munkám
holt növények papírra ragasztása volt hosszú-hosszú órákon át.
(Nevetés)
Olyan elbűvölő!
Így lettem bioinformatikus.
Miközben tanultam,
a genetika és az informatika nagyon sokat fejlődtek,
és én a mesterdiplomámat
a kettő kombinációjából szereztem.
Ezalatt
a Los Alamos Nemzeti Laborban dolgoztam,
az elméleti biológia és biofizika csoportokban.
Itt találkoztam először szuperszámítógépekkel,
és ez teljesen lenyűgözött.
A szuperszámítógépek adta lehetőségekkel –
melyek igazából összekapcsolt gépek ezrei szteroidokon –
fel tudtuk tárni az influenza és a hepatitis C összetettségét.
Ekkoriban eszméltem rá az emberek számára
a biológia és a számítógépek együttes használatában rejlő lehetőségekre.
Ezt tűztem ki a karrierem irányvonalául.
Tehát 1999 óta
tudományos karrierem nagy részét
modern laboratóriumokban töltöttem,
drága felszereléssel körülvéve.
Sokan azt kérdezik,
hogyan és miért dolgozom afrikai gazdáknak?
Hát, mert a programozói képességeim miatt
2013-ban egy kelet-afrikai kutatócsoport felkért,
hogy csatlakozzak hozzájuk a maniókáért folyó küzdelemben.
A manióka egy növény, levele és gyökere 800 millió embert táplál a világon,
további 500 milliót Kelet-Afrikában.
Szóval közel egymilliárd embernek
függ ettől a növénytől a napi betevője.
Ha egy családi farmnak van elég maniókája,
akkor el tudja látni a családot,
és még el is tud adni belőle, hogy olyan fontos dolgokra is fussa,
mint az iskoláztatás, az egészségügyi kiadások illetve a megtakarítás.
De a maniókát Afrikában veszély fenyegeti.
Molytetűk és különböző vírusok pusztítják a növényt.
A liszteskék apró rovarok,
Melyek több mint 600 növény levelével táplálkoznak.
Ez rossz hír.
Több olyan faj is van
amely ellenállóvá válik a rovarirtókkal szemben,
és növényi vírusok százait terjesztik,
melyek a manióka barnacsíkos fertőzéséért
és a manióka mozaik betegségéért felelősek.
Ez teljesen elpusztítja a növényt.
Ha nincs manióka,
emberek millióinak nincs élelme és jövedelme.
Egy Tanzániába tett út elég volt,
hogy ráeszméljek, ezeknek az asszonyoknak segítség kell.
Ezek a csodás, erőteljes háztáji gazdák –
többségük nő –
nagyon rosszul élnek.
Nincs elég élelmük családjuk ellátásához,
és ez egy valódi válsághelyzet.
Az történik,
hogy kimennek és elültetik a maniókát, amikor jön az eső.
Kilenc hónappal később
nincs ott semmi, a kártevők és a kórokozók miatt.
Azt gondoltam,
hogy a csudába lehetnek a farmerek éhesek?
Ezért döntöttem úgy,
eltöltök egy kis időt a gazdákkal és a tudósokkal,
hogy kiderüljön, tudok-e valamit segíteni.
A gazdák helyzete sokkoló.
A liszteskék elpusztították a leveleket a fehérjéért,
a vírusok pedig a gyökereket a keményítőért.
Egy teljes ültetési időszak telik majd el,
és a gazdák az egész éves jövedelmüket és élelmüket elveszítik,
a család pedig hosszantartóan éhezik majd.
Ez abszolút megelőzhető.
Ha egy gazda tudná,
milyen maniókát ültessen el a földjén,
ami ellenáll a vírusoknak és kórokozóknak,
akkor több élelmük lenne.
Megvan az összes ehhez szükséges eszközünk,
de a tudás és a források
nem egyenlően oszlanak el a bolygón.
Pontosabban azt értem ezalatt,
hogy a régebbi genetikai technológiák,
amelyek e kártevők és kórokozók
felépítésének feltárásához voltak szükségesek –
nem Fekete-Afrika körülményeire lettek tervezve.
Több mint egymillió dollárba kerülnek,
folyamatos energiaellátásra szorulnak,
és szaktudást igényelnek.
Ezekből a gépekből kevés van és távolabb a kontinensen,
ami arra késztet sok első vonalban harcoló tudóst,
hogy tengerentúlra küldje a mintákat.
És ha mintákat tengerentúlra küldik,
elroncsolódnak, sokba is kerül,
az információ visszanyerése pedig a gyenge interneten át
szinte teljesen lehetetlen.
Olykor hat hónapig is tart, hogy a gazdák megkapják az eredményeket.
Addigra már túl késő.
A termés elveszett,
még több embert hagyva szegénységben és éhínségben.
Mi tudtuk, hogy meg tudjuk oldani ezt.
2017-ben hallottunk
egy kézi, hordozható DNS szekvenálóról,
amit "Oxford Nanopore MinION"-nak hívnak.
Ezt használták Nyugat-Afrikában az ebola elleni harcban.
Így azt gondoltuk, miért ne használhatnánk ezt Kelet-Afrikában is,
hogy segítsünk a gazdáknak?
Tehát ezt tűztük ki célunknak.
Akkor ez a technológia még elég újnak számított,
és sokan kételkedtek benne, hogy a farmokon is beválna.
Amikor ezt elterveztük,
az egyik "munkatársunk" az Egyesült Királyságban azt mondta,
soha nem tudnánk elérni, hogy működjön Kelet-Afrikában,
hát még a farmokon.
De mi elfogadtuk a kihívást.
Ez az illető odáig ment, hogy fogadott két üvegben a legjobb pezsgőből,
hogy nem fog sikerülni.
Két szó:
fizess ki.
(Nevetés)
(Taps)
Fizess ki, mert sikerült.
Elvittük az egész modern molekuláris labort
a tanzániai, kenyai és ugandai farmereknek,
és elneveztük a Fa Labornak.
Szóval, mit is csináltunk?
Hát, először is elneveztük a csapatunkat –
ez lett a Manióka Vírus Akció Projekt.
Csináltunk egy weboldalt,
megszereztük genetikai és programozói közösségek támogatását,
és elmentünk a farmerekhez.
Mindent, ami a Fa Laborhoz szükséges,
ez a csapat hozott ide.
A összes molekuláris és programozói munkához szükséges eszközt,
hogy diagnosztizáljuk az itteni beteg növényeket.
Egyébként minden itt van most is a színpadon.
Rájöttünk, hogy ha közelebb visszük az adatokat
a problémához és a farmerekhez,
gyorsabban megmondhatjuk, mi a baja a növénynek.
És nem csak, hogy mi a baja,
hanem a megoldást is.
A megoldás az, hogy leégetjük a földeket,
és olyan növényeket ültetünk,
amelyek rezisztensek az ottani kártevőkkel és kórokozókkal szemben.
Az első, amit tettünk, a DNS kivonása volt.
Ezt az eszközt használtuk itt.
PDQeX-nek hívják, rövidítése
az "Igazán Nagyon Gyors Kivonás"-nak.
(Nevetés)
Tudom.
Joe barátom elég menő.
Az egyik legnagyobb kihívás a DNS kivonásában,
hogy általában nagyon drága eszközök kellenek hozzá,
és órákba telik.
De ezzel a géppel
20 perc alatt elvégezzük ezt,
Az ár töredékéért.
Egy motor akkumulátora működteti.
Aztán fogjuk a kivont DNS-t, és előkészítjük egy könyvtárba,
felkészítjük a feltöltését
erre a hordozható kézi genetikai szekvenálóba,
amit itt van,
és utána bekötjük egy kicsi szuperszámítógépbe,
ennek MinIT a neve.
Mindkettőt bedugjuk egy hordozható akkumulátordobozba.
Tehát képesek voltunk függetlenedni
az elektromos hálózat és az internet követelményétől,
ami a két legfőbb korlátozó tényező egy háztáji gazdálkodásnál.
Az adatok gyors feldolgozása szintén probléma lehet.
De itt jövök be én, mint bioinformatikus a képbe.
A sok holt növény ragasztgatása,
a sok méregetés,
és az összes programozás
végre kapóra jött a való világban, itt és most.
Személyre szabott adatbázisokat tudtam készíteni,
így képesek voltunk az eredményeket három órán belül megmondani a farmereknek
az eddigi hat hónap helyett.
(Taps)
A farmerek el voltak ragadtatva.
De honnan tudjuk, hogy ami teszünk, annak hatása van?
Kilenc hónappal a Fa Laborunk után
Asha 0 tonna/hektár terméstől,
40 tonna/hektár termésig jutott.
Volt elég, hogy etesse a családját,
és hogy eladjon belőle a piacon,
és most már házat épít családjának.
Ja, ez elég menő.
(Taps)
De hogyan terjeszkedjünk tovább?
Nos, a farmerek már
terjesztik Afrikában.
Ezek a nők farmercsoportokban dolgoznak,
tehát Asha segítése valójában 3000 embert segített a falujában,
mert megosztotta az eredményeket és a megoldást is.
Emlékszem minden egyes farmerre, akit megismertem.
Fájdalmuk és örömük
bevésődött emlékeimbe.
A tudományunk értük van.
A Fa Labor legnagyszerűbb próbálkozásunk élelmiszer-ellátásuk biztosítására.
Nem is álmodtam volna,
hogy tudományos munkásságom legjavát
Kelet-Afrika síkságain végzem majd
a legmodernebb genetikai felszerelésekkel.
De a csapatunk megálmodta,
hogyan segíthetünk a gazdáknak hat hónap helyett három óra alatt,
és aztán véghez is vittük.
Mert ez a tudományok sokféleségében és kapcsolódásaikban rejlő erő.
Köszönöm.
(Taps)
(Éljenzés)