Do you ever find yourself referencing a study in conversation
that you didn't actually read?
(Laughter)
I was having coffee with a friend of mine the other day,
and I said, "You know, I read a new study
that says coffee reduces the risk of depression in women."
But really, what I read was a tweet.
(Laughter)
That said --
(Laughter)
"A new study says drinking coffee may decrease depression risk in women."
(Laughter)
And that tweet had a link to the "New York Times" blog,
where a guest blogger translated the study findings
from a "Live Science" article,
which got its original information
from the Harvard School of Public Health news site,
which cited the actual study abstract,
which summarized the actual study published in an academic journal.
(Laughter)
It's like the six degrees of separation,
but with research.
(Laughter)
So, when I said I read a study,
what I actually read was 59 characters that summarized 10 years of research.
(Laughter)
So, when I said I read a study,
I was reading fractions of the study
that were put together by four different writers
that were not the author,
before it got to me.
That doesn't seem right.
But accessing original research is difficult,
because academics aren't regularly engaging with popular media.
And you might be asking yourself,
why aren't academics engaging with popular media?
It seems like they'd be a more legitimate source of information
than the media pundits.
Right?
(Laughter)
In a country with over 4,100 colleges and universities,
it feels like this should be the norm.
But it's not.
So, how did we get here?
To understand why scholars aren't engaging with popular media,
you first have to understand how universities work.
Now, in the last six years,
I've taught at seven different colleges and universities
in four different states.
I'm a bit of an adjunct extraordinaire.
(Laughter)
And at the same time, I'm pursuing my PhD.
In all of these different institutions,
the research and publication process works the same way.
First, scholars produce research in their fields.
To fund their research, they apply for public and private grants
and after the research is finished,
they write a paper about their findings.
Then they submit that paper to relevant academic journals.
Then it goes through a process called peer review,
which essentially means that other experts
are checking it for accuracy and credibility.
And then, once it's published,
for-profit companies resell that information
back to universities and public libraries
through journal and database subscriptions.
So, that's the system.
Research, write, peer-review, publish, repeat.
My friends and I call it feeding the monster.
And you can see how this might create some problems.
The first problem is that most academic research is publicly funded
but privately distributed.
Every year, the federal government spends 60 billion dollars on research.
According to the National Science Foundation,
29 percent of that goes to public research universities.
So, if you're quick at math, that's 17.4 billion dollars.
Tax dollars.
And just five corporations are responsible
for distributing most publicly funded research.
In 2014, just one of those companies made 1.5 billion dollars in profit.
It's a big business.
And I bet you can see the irony here.
If the public is funding academics' research,
but then we have to pay again to access the results,
it's like we're paying for it twice.
And the other major problem
is that most academics don't have a whole lot of incentive
to publish outside of these prestigious subscription-based journals.
Universities build their tenure and promotion systems
around the number of times scholars publish.
So, books and journal articles are kind of like a form of currency for scholars.
Publishing articles helps you get tenure and more research grants down the road.
But academics are not rewarded for publishing with popular media.
So, this is the status quo.
The current academic ecosystem.
But I don't think it has to be this way.
We can make some simple changes to flip the script.
So, first, let's start by discussing access.
Universities can begin to challenge the status quo
by rewarding scholars for publishing
not just in these subscription-based journals
but in open-access journals as well as on popular media.
Now, the open-access movement is starting to make some progress
in many disciplines,
and fortunately, some other big players have started to notice.
Google Scholar has made open-access research
searchable and easier to find.
Congress, last year, introduced a bill
that suggests that academic research projects
with over 100 million or more in funding
should develop an open-access policy.
And this year, NASA opened up its entire research library to the public.
So, you can see this idea is beginning to catch on.
But access isn't just about being able
to get your hands on a document or a study.
It's also about making sure
that that document or study is easily understood.
So, let's talk about translation.
I don't envision this translation to look like the six degrees of separation
that I illustrated earlier.
Instead, what if scholars were able to take the research that they're doing
and translate it on popular media
and be able to engage with the public?
If scholars did this,
the degrees of separation between the public and research
would shrink by a lot.
So, you see, I'm not suggesting a dumbing-down of the research.
I'm just suggesting that we give the public access to that research
and that we shift the venue and focus on using plain language
so that the public who's paying for the research
can also consume it.
And there are some other benefits to this approach.
By showing the public how their tax dollars
are being used to fund research,
they can begin to redefine universities' identities
so that universities' identities are not just based on a football team
or the degrees they grant
but on the research that's being produced there.
And when there's a healthy relationship between the public and scholars,
it encourages public participation in research.
Can you imagine what that might look like?
What if social scientists
helped local police redesign their sensitivity trainings
and then collaboratively wrote a manual to model future trainings?
Or what if our education professors consulted with our local public schools
to decide how we're going to intervene with our at-risk students
and then wrote about it in a local newspaper?
Because a functioning democracy
requires that the public be well-educated and well-informed.
Instead of research happening behind paywalls and bureaucracy,
wouldn't it be better if it was unfolding right in front of us?
Now, as a PhD student,
I realize I'm critiquing the club I want to join.
(Laughter)
Which is a dangerous thing to do,
since I'm going to be on the academic job market in a couple of years.
But if the status quo in academic research
is to publish in the echo chambers of for-profit journals
that never reach the public,
you better believe my answer is going to be "nope."
I believe in inclusive, democratic research
that works in the community and talks with the public.
I want to work in research and in an academic culture
where the public is not only seen as a valuable audience,
but a constituent, a participant.
And in some cases even the expert.
And this isn't just about
giving you guys access to information.
It's about shifting academic culture from publishing to practice
and from talking to doing.
And you should know that this idea, this hope --
it doesn't just belong to me.
I'm standing on the shoulders of many scholars, teachers,
librarians and community members
who also advocate for including more people in the conversation.
I hope you join our conversation, too.
Thank you.
(Applause)
هل حصل وذكرتَ دراسةً ما كمرجع لكلامك
وأنت في الواقع لم تقرأها؟
(ضحك)
ذات يوم، كنت أحتسي القهوة مع صديق،
وقلت: "أتعلم، قرأت دراسةً جديدة
تقول أن القهوة تقلل من احتمالية إصابة النساء بالإكتئاب."
لكن ما قرأته حقًا كان مجرد تغريدة.
(ضحك)
تقول -
(ضحك)
"تفيد دراسة جديدة بأن شرب القهوة قد يساعد في خفض إصابة النساء بالإكتئاب."
(ضحك)
وقد حوت التغريدة على رابط مدونة "New York Times"
والتي بدورها ترجمت نتائج هذه الدراسة
من مقالٍ نُشر على موقع "Live Science"،
والذي حصل على مصدر المعلومة
من موقع أخبار "كلية هارفارد للصحة العامة"،
والذي بدوره ذكر نبذةً عنها
لخّصت الدراسة الأصلية، المنشورة في دورية أكاديمية.
(ضحك)
تمامًا كنظرية ست درجات من التباعد،
لكن بين الأبحاث.
(ضحك)
بالتالي، عندما قلت بأني قرأت دراسة،
كانت في الواقع 59 حرفًا لخّصت بحثًا استغرق 10 سنوات.
(ضحك)
لذا، عندما قلت بأني قرأت دراسة ما،
كنت قد قرأت جزءً صغيرًا فحسب من الدراسة كاملة
جزءٌ كَتَبَه أربعة كُتّابٍ مختلفون
لم يكونوا كُتّابَها الأصل،
قبل أن تصل إلي.
وهذا الأمر خاطىء.
لكن الوصول للأبحاث الأصلية صعب،
فالأكاديميون لا يتعاملون مع وسائل الإعلام المعروفة.
وربما تسأل نفسك،
لما لا يتعامل الأكاديميون مع وسائل الإعلام المعروفة؟
حيث سيصبحون مصادر موثوقة للمعلومات
أكثر من الخبراء الإعلاميين.
أليس كذلك؟
(ضحك)
ففي دولة بها أكثر من 4100 كلية وجامعة،
هذا ما يجب أن يكون عليه الحال.
لكنه ليس كذلك.
إذن لم أصبح الوضع هكذا؟
لتفهم لما لا يتعامل الأكاديميون مع وسائل الإعلام المشهورة،
عليك أن تفهم أولاً نظام الجامعات.
الآن، في الست سنوات الأخيرة،
درّست في سبع كليات وجامعات متنوّعة
في أربع ولايات مختلفة.
أنا نوعًا ما أستاذ مساعد فريدٌ من نوعه.
(ضحك)
في الوقت نفسه، أنا أدرس الدكتوراة.
وكل هذه المؤسسات التعليمية على اختلافها،
تشترك في الإجراءات المتبعة في البحث والنشر.
أولًا، ينجز كل باحث بحثًا في مجال تخصصه.
ولتمويل هذه البحوث، يقدّم الباحث طلبًا على المِنح الحكومية والخاصة
وبعد إنهاء البحث،
يكتبون مقالةً عن نتائج بحوثهم.
ويتم مشاركتها للدوريات الأكاديمية ذات الصلة.
ثم تمر بعملية تدعى مراجعة الأقران،
والتي تعني بأن الخبراء الآخرين
يتحققون من دِقّتها ومِصداقيتها.
وبعد ذلك، وبمجرد أن يتم نشرها،
تبيع الشركات الربحية هذه المعلومات مرة أخرى
للجامعات والمكتبات الحكومية
عن طريق الإشتراك في الدوريات و قواعد البيانات.
بالتالي، هذا هو النظام المتّبَع.
البحث ثم الكتابة ثم مراجعة الأقران ثم النشر. وهكذا دواليك.
أسميها أنا وأصدقائي إطعام الوحش.
وبإمكانكم رؤية المشاكل التي يتسبب بها هذا النظام.
أول مشكلة هي أن معظم البحوث الأكاديمية يتم دعمها بشكل علني
لكن نشرها يتم بشكل خاص.
كل سنة، تنفق الحكومة الفدرالية 60 بليون دولار في دعم البحوث.
وبحسب ما ذكرت "مؤسسة العلوم الوطنية"،
فإن 29 بالمئة من هذه النفقات تذهب لصالح جامعات الأبحاث الحكومية.
لذا، إن كنت سريعًا في الحسابات فهي 17.4 بليون دولار.
من أموال الضرائب.
وخمس مؤسسات فقط هي المسؤولة
عن نشر البحوث الأعلى تمويًلا حكوميًا.
في عام 2014، جنت واحدة من هذه الشركات 1.5 بليون دولار.
إنها تجارة مربحة.
وأراهن بأنكم ترون سخرية الأمر هنا.
إن كانت الحكومة تُمَوِّل البحوث الأكاديمية،
لكن يتَعيّن علينا الدفع مرة أخرى للوصول لهذه النتائج،
فكأننا ندفع مرتين.
والمعضلة الكبيرة الأخرى
هي أن غالبية الأكاديميين يفتقرون للكثير من الحافز
لنشر بحوثهم خارج هذه الدوريات المرموقة القائمة على الإشتراكات.
يعتمد نظام الجامعات في التوظيف والترقية
على عدد مرات النشر لهذا الباحث.
لذا فالكتب والمقالات الدورية هي بمثابة نوع من العملة بالنسبة للباحثين.
نشر المقالات يساعد في تحسين مكانتك الوظيفية وتحصيل منحٍ أكثر مستقبلًا.
لكن لا يكافأ الأكاديميون عند نشر بحوثهم من خلال وسائل الإعلام المعروفة.
هذا هو الوضع الراهن.
النظام البيئي الأكاديمي الحالي.
لكني لا أرى أن الأمور تسير بالشكل الصحيح.
بإمكاننا عمل بعض التغييرات البسيطة لتغيير سير الأحداث.
لذا لنبدأ أولًا بمناقشة إتاحة الوصول لهذه البحوث.
يمكن للجامعات أن تبدأ في تغيير هذا الوضع
بتكريم الباحثين على نشر بحوثهم
ليس في الدوريات القائمة على الاشتراكات فحسب
بل وحتى في الدوريات المتاحة للجميع بجانب وسائل الإعلام الشهيرة.
والآن، فإن حركة الولوج المفتوح في تقدم
في العديد من التخصصات،
ولحسن الحظ، بعض الجهات ذات التأثير بدأت في ملاحظة ذلك.
أداة Google Scholar وضعت أبحاثًا متاحةً للجميع
البحث عنها سهل والوصول إليها أسهل.
وطرح الكونغرس السنة الماضية مشروع قانون
يقترح أن مشاريع الأبحاث الأكاديمية
التي يتم تمويلها بمبلغ 100 مليون دولار أو أكثر
يجب أن تتضمن سياسة إتاحة الوصول.
وهذا العام، أتاحت ناسا مكتبة أبحاثها للجميع.
بالتالي، بإمكانكم أن تروا أن هذه الفكرة بدأت تنتشر فعليًّا.
لكن إتاحة الوصول لا يعني إمكانية
الحصول على وثيقة أو دراسة ما فحسب.
هو أيضًا يعني أن تكون متأكدًا
من أن هذه الوثيقة أو الدراسة سهلة الفهم.
لذا، لنتحدث عن الترجمة.
لا أتصور بأن تصبح الترجمة كنظرية "ست درجات من التباعد"
التي ذكرتها من قبل.
بل بدلًا من ذلك، ماذا لو كان بإمكان الباحثين أخذ أبحاثهم التي ينتجونها
وترجمتها على وسائل الإعلام المشهورة
والتواصل مع العامة؟
إن فعل الباحثون ذلك،
فإن درجات التباعد بين الأبحاث والعامة
ستتقلص كثيرًا.
أي وكما ترون، أنا لا أقترح تبسيط لغة البحوث.
أنا فقط أقترح أن نتيح للعامة يُسر الوصول إليها
ونحوّل الاهتمام ليتركز على اللغة الواضحة
بالتالي عامة الشعب الذي يدفع لهذه الأبحاث
يستطيع الاستفادة منها.
ولهذه العملية فوائد أخرى
حيث يرى الشعب من خلالها كيف أن أموال دافعي الضرائب
تستخدم لتمويل الأبحاث
وبالتالي، يستطيعون تغيير مفهومهم عن الجامعات
فهوية الجامعات لا تتركز فقط على فريق كرة القدم
أو الشهادات التي تمنحها
بل بالأبحاث التي تُنتج فيها.
وعندما تتكون علاقة صحية بين العامة من الناس والباحثين،
فهذا سيحفز مشاركتهم في الأبحاث.
هل تستطيعون تخيل كيف سيبدو ذلك؟
ماذا لو أن علماء الإجتماع
ساعدوا الشرطة المحلية في إعادة تصميم تدريب التعامل مع الناس
ثم تعاونوا معا في كتابة دليل نموذجي للتدريبات مستقبلًا؟
أو ماذا لو قدّم أساتذتنا الأكاديميون نصائح بخصوص مدارسنا الحكومية المحلية
حتى نقرر كيف نتدخل بخصوص طلابنا المعرضين للخطر
ثم نكتب عن ذلك في جريدة محلية؟
لأن ممارسة الديمقراطية
يستلزم شعبًا متعلمًا مستنيرًا.
فبدلًا من أبحاثٍ تُنشَر خلف البيروقراطية والإلزام بالدفع،
أليس من الأفضل لو تُنجز على مرأىً منا؟
الآن، وكطالبة دكتوراة
أدرك بأني أنتقد المجال الذي أتطلع للالتحاق به.
(ضحك)
وهذا تَهَوُّر،
كوني سألتحق بالمجال الأكاديمي كمجال عمل خلال سنتين
لكن إن كان الوضع الراهن في البحث الأكاديمي
هو أن يقتصر النشر على الدوريات الربحية
والتي لا تصل للعامة،
فصدقوا بأن إجابتي ستكون "لا أريد ذلك".
فأنا أؤمن بالبحوث الديمقراطية الشاملة
التي تُنجر داخل المجتمع وتوَجّه للعامة.
أريد أن أعمل في مجالٍ بحثيٍ أكاديمي
لا يكون فيه الشعب مجرد جمهور يدفع المال فحسب،
بل مشاركًا وعنصرًا أساسي.
بل ويكون هو الخبير أحيانًا.
وهذا لا يتمحور فقط
حول منحكم إمكانية الوصول للمعلومة.
بل تغيير الثقافة الأكاديمية من النشر للممارسة
ومن القول للفعل.
ويجب أن تعلموا بأن هذه الفكرة وهذا الأمل
لا ينتميان لي وحدي.
فأنا أقول ذلك بالنيابة عن العديد من الأساتذة والباحثين
وأمناء المكتبات وأفراد المجتمع
ممن يطمحون لإشراك العامة في الأبحاث.
أتمنى أن تنضموا إلينا أنتم أيضًا.
شكرًا لكم.
(تصفيق)
Σας έχει τύχει ποτέ να αναφέρετε μια έρευνα στη συζήτηση
που στην πραγματικότητα δεν έχετε διαβάσει;
(Γέλια)
Έπινα καφέ μ' έναν φίλο μου τις προάλλες
και είπα: «Ξέρεις, διάβασα μια νέα μελέτη
που λέει ότι ο καφές μειώνει τον κίνδυνο κατάθλιψης στις γυναίκες».
Αλλά στην πραγματικότητα, το μόνο που διάβασα ήταν ένα τουίτ.
(Γέλια)
Και τώρα που το είπαμε...
(Γέλια)
«Μια νέα έρευνα λέει ότι το να πίνει κανείς καφέ
μπορεί να μειώσει τον κίνδυνο κατάθλιψης στις γυναίκες».
(Γέλια)
Εκείνο το τουίτ είχε ένα λινκ για το μπλογκ των New York Times
όπου ένας μπλόγκερ μετέφρασε τα αποτελέσματα μιας έρευνας
από ένα άρθρο του περιοδικού Live Science
που άντλησε τις αρχικές πληροφορίες
από την ιστοσελίδα της Σχολής Δημόσιας Υγείας του Χάρβαρντ,
που ανέφερε την περίληψη της πραγματικής έρευνας,
συνοψίζοντας την έρευνα που δημοσιεύτηκε σε ένα επιστημονικό περιοδικό.
(Γέλια)
Είναι όπως οι έξι βαθμοί διαχωρισμού, αλλά στην έρευνα.
(Γέλια)
Έτσι, όταν είπα ότι διάβασα μια έρευνα,
στην πραγματικότητα διάβασα 59 χαρακτήρες που συνόψιζαν 10 χρόνια έρευνας.
(Γέλια)
Έτσι, όταν είπα ότι διάβασα μια έρευνα,
διάβαζα αποσπάσματα της έρευνας
που τα είχαν συρράψει τέσσερις διαφορετικοί συγγραφείς
που κανείς δεν ήταν ο αληθινός συγγραφέας,
προτού φτάσει σε μένα.
Αυτό δεν μου φαίνεται σωστό.
Αλλά η πρόσβαση στην πρωτότυπη έρευνα είναι δύσκολη,
γιατί οι ακαδημαϊκοί συνήθως δεν ασχολούνται με τα δημοφιλή μέσα.
Μπορεί να αναρωτιέστε,
γιατί οι ακαδημαϊκοί δεν ασχολούνται με τα δημοφιλή μέσα;
Μπορεί να ήταν πιο αξιόπιστη πηγή πληροφοριών
από τους ειδήμονες των μέσων ενημέρωσης.
Σωστά;
(Γέλια)
Σε μια χώρα με περισσότερα από 4.100 κολέγια και πανεπιστήμια
αυτό θα έπρεπε να είναι η νόρμα.
Δεν είναι όμως.
Πώς φτάσαμε ως εδώ;
Για να καταλάβουμε γιατί οι ακαδημαϊκοί δεν ασχολούνται με τα δημοφιλή μέσα
πρέπει πρώτα να καταλάβουμε πώς λειτουργούν τα πανεπιστήμια.
Τα έξι τελευταία χρόνια
δίδαξα σε εφτά διαφορετικά κολέγια και πανεπιστήμια
σε τέσσερις διαφορετικές πολιτείες.
Είμαι ένας έκτακτος βοηθός.
(Γέλια)
Ταυτόχρονα, προσπαθώ να τελειώσω το διδακτορικό μου.
Σε όλα αυτά τα διαφορετικά ιδρύματα
η έρευνα και η διαδικασία των δημοσιεύσεων λειτουργεί με τον ίδιο τρόπο.
Καταρχάς, οι ακαδημαϊκοί παράγουν έρευνα στον τομέα τους.
Για να χρηματοδοτηθεί η έρευνά τους
κάνουν αιτήσεις για κρατικές και ιδιωτικές επιχορηγήσεις
και αφού η έρευνα ολοκληρωθεί
γράφουν ένα άρθρο για τα ευρήματά τους.
Μετά μπορούν να υποβάλουν αυτό το άρθρο σε συναφή ακαδημαϊκά περιοδικά.
Μετά περνούν μια διαδικασία αξιολόγησης από συναδέλφους (peer review)
που σημαίνει ότι άλλοι ειδικοί ελέγχουν την ακρίβεια και την αξιοπιστία του.
Μετά, αφού δημοσιευτεί,
κερδοσκοπικές εταιρείες επαναπωλούν αυτές τις πληροφορίες
στα πανεπιστήμια και τις δημόσιες βιβλιοθήκες
μέσω συνδρομών σε περιοδικά και βάσεις δεδομένων.
Αυτό είναι λοιπόν το σύστημα.
Ερευνούμε, γράφουμε, διορθώνουμε, δημοσιεύουμε, επαναλαμβάνουμε.
Οι φίλοι μου κι εγώ λέμε ότι ταΐζουμε το τέρας.
Μπορείτε να δείτε πώς αυτό μπορεί να προκαλέσει κάποια προβλήματα.
Το πρώτο πρόβλημα είναι ότι το μεγαλύτερο μέρος της ακαδημαϊκής έρευνας
χρηματοδοτείται από το δημόσιο αλλά διανέμεται από τον ιδιωτικό τομέα.
Κάθε χρόνο, η ομοσπονδιακή κυβέρνηση ξοδεύει 60 δισεκατομμύρια σε έρευνα.
Σύμφωνα με το Εθνικό Ίδρυμα Ερευνών,
ένα ποσοστό 29% πηγαίνει σε δημόσια πανεπιστήμια.
Αν είστε γρήγοροι στα μαθηματικά, αυτό σημαίνει 17,4 δισεκατομμύρια δολάρια.
Δολάρια από φόρους.
Και μόνο πέντε οργανισμοί ευθύνονται
για την ευρύτερη διανομή της έρευνας
που χρηματοδοτείται από το δημόσιο.
Το 2014, μία μόνο από αυτές τις εταιρείες είχε 1,5 δισεκατομμύρια δολάρια κέρδη.
Είναι μεγάλη επιχείρηση.
Στοιχηματίζω ότι βλέπετε την ειρωνεία.
Αν το δημόσιο χρηματοδοτεί την ακαδημαϊκή έρευνα,
αλλά μετά πρέπει να πληρώσει ξανά για να έχει πρόσβαση στα αποτελέσματα,
είναι σαν να τα πληρώνουμε διπλά.
Ένα άλλο μεγάλο πρόβλημα
είναι ότι οι περισσότεροι ακαδημαϊκοί δεν έχουν επαρκή κίνητρα
να δημοσιεύουν αλλού εκτός αυτών των περιοδικών με συνδρομή και με κύρος.
Το σύστημα πρόσληψης και εξέλιξης στα πανεπιστήμια βασίζεται
στον αριθμό των δημοσιεύσεων των ακαδημαϊκών.
Έτσι, άρθρα σε περιοδικά και βιβλία είναι κάτι σαν νόμισμα για τους ακαδημαϊκούς.
Η δημοσίευση άρθρων βοηθά στην απόκτηση θέσης και επιχορηγήσεων.
Αλλά οι ακαδημαϊκοί δεν ανταμείβονται για τις δημοσιεύσεις σε δημοφιλή μέσα.
Αυτό είναι το καθεστώς.
Το σύγχρονο ακαδημαϊκό οικοσύστημα.
Αλλά δεν νομίζω ότι πρέπει να είναι έτσι.
Μπορούμε να κάνουμε μικρές αλλαγές και να αλλάξουμε τα πράγματα.
Καταρχάς, ας ξεκινήσουμε συζητώντας για την πρόσβαση.
Τα πανεπιστήμια μπορούν να ξεκινήσουν να αμφισβητούν το status quo
ανταμείβοντας τους ακαδημαϊκούς που δημοσιεύουν
όχι μόνο στα συνδρομητικά περιοδικά
αλλά και σε περιοδικά ανοιχτής πρόσβασης, καθώς και σε δημοφιλή μέσα.
Το κίνημα της ανοιχτής πρόσβασης ξεκινά πλέον να κάνει μία πρόοδο
σε πολλές επιστήμες,
κι ευτυχώς, μερικοί άλλοι μεγάλοι φορείς έχουν αρχίσει να το παρατηρούν.
Το Google Scholar έχει κάνει την έρευνα με ανοιχτή πρόσβαση
ευκολότερη στην αναζήτηση και τον εντοπισμό.
Πέρσι το Κογκρέσο εισήχθη ένα νομοσχέδιο
που προτείνει για τα ακαδημαϊκά ερευνητικά προγράμματα
με επιχορήγηση ίση ή μεγαλύτερη των 100 εκατομμυρίων
να υπάρχει μια πολιτική ανοιχτής πρόσβασης.
Φέτος, η NASA άνοιξε όλη της την ερευνητική βιβλιοθήκη στο κοινό.
Βλέπετε λοιπόν ότι αυτή η ιδέα έχει αρχίσει να πιάνει.
Πρόσβαση όμως δεν είναι μόνο η δυνατότητα
να πάρει κανείς στα χέρια του ένα έγγραφο ή μια μελέτη.
Πρέπει κανείς να διασφαλίσει
ότι αυτό το έγγραφο ή η μελέτη είναι εύκολα κατανοητό.
Ας μιλήσουμε λοιπόν για τη μετάφραση.
Δεν φαντάζομαι ότι αυτή η μετάφραση είναι σαν τα έξι βήματα απόσταση
για τα οποία σας είπα προηγουμένως.
Αντίθετα, πώς θα ήταν αν οι ακαδημαϊκοί μπορούσαν να μεταφράσουν
την έρευνά τους σε δημοφιλή μέσα
και να απευθυνθούν στο ευρύτερο κοινό;
Αν οι ακαδημαϊκοί το έκαναν αυτό,
η απόσταση ανάμεσα στο κοινό και την έρευνα
θα μειωνόταν πάρα πολύ.
Βλέπετε, δεν προτείνω να σταματήσουμε την έρευνα.
Προτείνω να δώσουμε ανοιχτή πρόσβαση σε αυτή την έρευνα
και να αλλάξουμε την οπτική, να εστιάσουμε στη χρήση απλής γλώσσας,
έτσι ώστε το κοινό που πληρώνει γι' αυτή την έρευνα
να μπορεί επίσης να την αξιοποιήσει.
Υπάρχουν και άλλα οφέλη σε αυτή την προσέγγιση.
Δείχνοντας στο κοινό τον τρόπο με τον οποίο τα χρήματα από τους φόρους
χρηματοδοτούν την έρευνα,
μπορεί να ξεκινήσει ο επαναπροσδιορισμός της ταυτότητας των πανεπιστημίων
ώστε η ταυτότητα των πανεπιστημίων να μη βασίζεται σε μια ομάδα ποδοσφαίρου
ή στα πτυχία που απονέμουν,
αλλά στην έρευνα που παράγεται εκεί.
Όταν υπάρχει μια υγιής σχέση μεταξύ κοινού και ακαδημαϊκών
αυτό συμβάλλει στη συμμετοχή του κοινού στην έρευνα.
Μπορείτε να φανταστείτε πώς θα ήταν αυτό;
Πώς θα ήταν αν οι κοινωνιολόγοι βοηθούσαν την τοπική αστυνομία
να επανασχεδιάσει τα προγράμματα εκπαίδευσης στην ενσυναίσθηση,
να συνεργαστούν για να γράψουν έναν οδηγό για αυτή την εκπαίδευση στο μέλλον;
Κι αν οι καθηγητές αγωγής συσκέπτονταν με τα τοπικά δημόσια σχολεία
για να αποφασίσουν πώς θα βοηθήσουν τους μαθητές που έχουν δυσκολίες
και μετά γράψουν γι' αυτό σε μια τοπική εφημερίδα;
Επειδή μια λειτουργική δημοκρατία
απαιτεί το κοινό να έχει σωστή εκπαίδευση και πληροφόρηση.
Αντί η έρευνα να διεξάγεται πίσω από ένα σύστημα πληρωμών και γραφειοκρατίας,
δεν θα ήταν καλύτερο να διεξάγεται ενώπιόν μας;
Ως διδακτορική φοιτήτρια,
γνωρίζω πως ασκώ κριτική στο κλαμπ στο οποίο θέλω να μπω.
(Γέλια)
Πράγμα που είναι επικίνδυνο,
εφόσον θα βρίσκομαι στην ακαδημαϊκή αγορά εργασίας σε κανά δυο χρόνια.
Αλλά αν το status quo στην ακαδημαϊκή έρευνα
είναι η δημοσίευση σε κερδοσκοπικά περιοδικά κλειστού τύπου
στα οποία το κοινό δεν έχει ποτέ πρόσβαση,
πιστέψτε με, η απάντηση μου θα είναι όχι.
Πιστεύω στη δημοκρατική έρευνα που αφορά όλους μας,
που είναι προς όφελος της κοινότητας και συνομιλεί με το κοινό.
Θέλω να δουλεύω στην έρευνα και σε μια ακαδημαϊκή κουλτούρα
όπου το κοινό δεν αντιμετωπίζεται μόνο ως ένα πολύτιμο ακροατήριο,
αλλά ως βασικό στοιχείο, ως ένας συμμετέχων.
Σε μερικές περιπτώσεις, ακόμη και ως ειδικός.
Δεν πρόκειται μόνο για την προσφορά πρόσβασης στην πληροφόρηση.
Είναι η αλλαγή της ακαδημαϊκής νοοτροπίας από τη δημοσίευση στην πρακτική
και από τα λόγια στην πράξη.
Πρέπει να σας πω ότι αυτή η ιδέα, αυτή η ελπίδα,
δεν είναι μόνο δική μου.
Στέκομαι πάνω στους ώμους πολλών ακαδημαϊκών, πολλών δασκάλων,
βιβλιοθηκονόμων και μελών της κοινότητας
που επίσης υποστηρίζουν τη συμμετοχή πολλών ανθρώπων σε αυτό τον διάλογο.
Ελπίζω να συμμετέχετε κι εσείς επίσης.
Ευχαριστώ.
(Χειροκρότημα)
¿Les ha pasado alguna vez mencionar en una conversación
un estudio que en realidad nunca leyeron?
(Risas)
El otro día, mientras tomaba un café con una amiga, le dije:
"En un estudio reciente
leí que el café reduce el riesgo de depresión en la mujer".
Pero lo que había leído en realidad
era un tuit.
(Risas)
El tuit decía:
(Risas)
"Un nuevo estudio ha revelado que beber café
puede disminuir el riesgo de depresión en la mujer".
(Risas)
Y ese tuit tenía un link al blog del "New York Times",
donde un bloguero invitado tradujo los hallazgos del estudio
publicado en un artículo de "Live Science",
que a su vez obtuvo la información original
del sitio de noticias de la Facultad de Salud Pública de Harvard,
que citaba el resumen del estudio real,
que sintetizaba el estudio real publicado en una revista académica.
(Risas)
Es como los seis grados de separación,
pero en el ámbito de la investigación.
(Risas)
En definitiva, cuando dije que había leído el estudio,
lo que en verdad leí fueron 59 caracteres que resumían 10 años de investigación.
(Risas)
De manera que cuando dije que había leído el estudio,
leí en realidad fragmentos del estudio
compilados por cuatro personas distintas
que no eran los autores
antes de que ese estudio llegara a mis manos.
Algo no está bien.
Pero no es fácil acceder a la investigación original,
porque los académicos no suelen participar en los medios masivos.
Y uno podría preguntarse,
¿por qué es que los académicos no participan en los medios masivos?
Serían una fuente de información más legítima
que los comunicadores de medios.
¿Verdad?
(Risas)
En un país con más de 4100 universidades, esto debería ser lo habitual.
Pero no lo es.
¿Cómo hemos llegado a este punto entonces?
Para entender por qué los académicos no participan en los medios masivos,
hay que comprender primero cómo funcionan las universidades.
En los últimos seis años, di clases en siete universidades distintas,
en cuatro estados distintos.
Soy una especie de adjunta singular.
(Risas)
Y también estoy cursando mi doctorado.
En todas estas instituciones diferentes,
el proceso de investigación y publicación funciona de la misma manera.
Primero, los académicos hacen una investigación en su ámbito.
Para financiarla, solicitan subvenciones públicas y privadas.
Una vez terminada la investigación,
escriben un trabajo sobre los hallazgos obtenidos.
Luego presentan ese trabajo en revistas académicas reconocidas.
Ese trabajo pasa luego por un proceso de revisión,
que básicamente es que otros expertos
verifiquen la precisión y credibilidad del estudio.
Y finalmente, una vez que el trabajo es publicado,
empresas con fines de lucro revenden la información
a las universidad y bibliotecas públicas
en forma de revistas y suscripciones a la base de datos.
Pues bien, así es el sistema.
Investigar, escribir, someter a revisión, publicar, y así se repite el proceso.
Con mis amigos, le llamamos "alimentar al monstruo".
Y esto puede traer problemas.
El primero es que gran parte de las investigaciones académicas
es financiada con fondos públicos,
pero se distribuye de manera privada.
Todos los años, el gobierno federal gasta USD 60 mil millones en investigación.
Según la Fundación Nacional de Ciencia, el 29 % de ese dinero
se destina a la investigación en universidades públicas.
Haciendo un rápido cálculo matemático, son USD 17 400 millones.
Dólares de los contribuyentes.
Y hay solo cinco compañías que se encargan de distribuir
la mayoría de las investigaciones financiadas con fondos públicos.
En 2014, una sola de esas empresas tuvo una ganancia de USD 1500 millones.
Es un gran negocio.
Y observen la ironía que hay aquí.
Si es la gente quien financia las investigaciones científicas,
pero luego tiene que volver a pagar para acceder a los resultados,
es como pagar dos veces.
Y otro gran problema
es que muchos académicos no tienen el incentivo de publicar
por fuera de estas prestigiosas revistas a las que se accede por suscripción.
Las universidades definen su sistema de designaciones y ascensos
en función de la cantidad de publicaciones de sus académicos.
Por eso, los libros y los artículos publicados
son como una moneda de cambio para ellos.
La publicación de artículos les permite acceder a un cargo permanente
y obtener nuevos fondos para investigaciones.
Pero los académicos no son reconocidos si publican en los medios masivos.
De manera que este es el 'statu quo',
el ecosistema académico actual.
Pero no debería funcionar así.
Se pueden hacer cambios sencillos para revertir la situación.
Primero, veamos el tema del acceso.
Las universidades pueden empezar a desafiar el 'statu quo'
reconociendo a los académicos por publicar no solo en las revistas
a las que se accede por suscripción,
sino en publicaciones de acceso abierto, así como en medios masivos.
Ahora bien, el movimiento de acceso abierto
está empezando a avanzar en muchas disciplinas,
y por suerte hay otros grandes jugadores que están empezado a tomar debida nota.
"Google Académico" ha logrado que las investigaciones de acceso abierto
estén más disponibles y sean más fáciles de encontrar.
El año pasado, el Congreso presentó una propuesta
para que los proyectos de investigación académica
con un financiamiento de 100 millones o más
implementen políticas de acceso abierto.
Este año, la NASA abrió su biblioteca completa al público.
Como vemos, este concepto está empezando a popularizarse.
Pero el acceso no es solo la posibilidad de echar mano
a un documento o a un estudio,
sino también la seguridad de que ese documento o estudio
sea fácilmente comprendido.
Veamos el tema de la traducción.
No creo que la traducción sea como los seis grados de separación
que mencioné antes.
Más bien plantearía: ¿y si los académicos tradujeran sus investigaciones
y las publicaran en medios masivos para poder interactuar con el público?
Si los académicos lo hicieran,
los grados de separación entre el público y la investigación
se verían notablemente reducidos.
No estoy sugiriendo despojar a las investigaciones
de su naturaleza académica.
Sugiero simplemente que el acceso a esas investigaciones sea público,
que desplacemos el foco y usemos un lenguaje llano
para que el público que paga la investigación
también pueda consumirla.
Y este enfoque tiene otras ventajas también.
Si a la gente se le informa cómo se usa el dinero de sus impuestos
para financiar las investigaciones,
se puede volver a definir la identidad de las universidades
para que esas identidades no se construyan solamente
con base en el equipo de fútbol o a los títulos de grado que otorgan,
sino en las investigaciones que allí se llevan a cabo.
Y una relación sana entre el público y los académicos
fomenta la participación del público en la investigación.
¿Imaginan lo que sería eso?
¿Qué pasaría si los sociólogos
ayudaran a la policía local a rediseñar sus entrenamientos sensitivos
y luego escribieran en conjunto un manual para delinear futuras capacitaciones?
¿O si los profesores en Ciencias de la Educación
consultaran a las escuelas públicas locales
para decidir cómo proceder con los alumnos en situación de riesgo
y escribieran sobre el tema en el periódico local?
Porque en una democracia verdadera
la gente debe tener un buen nivel de educación y de información.
En lugar de tener investigaciones
ocultas en sitios de acceso restringido y sometidas a cuestiones burocráticas,
¿no sería mejor que se revelaran en nuestras narices?
Ahora bien, como doctoranda,
sé que estoy criticando el club del que formaré parte,
(Risas)
lo cual es bastante peligroso
considerando que en un par de años estaré en el mercado laboral.
Pero si el 'statu quo' en la investigación académica
es publicar en las sombras de las revistas de acceso por suscripción
que nunca llegan al público,
créanme que mi respuesta será un "no".
Creo en la investigación democrática e inclusiva
que trabaja en la comunidad e interactúa con el público.
Quiero que la investigación y la cultura académica
sean lugares donde el público no sea considerado
solo como una audiencia valiosa,
sino como parte integrante, como participante
y, en algunos casos, incluso como experta.
Y esto no tiene que ver solamente
con brindar al público el acceso a la información.
Se trata de hacer que la cultura académica pase de la publicación a la práctica
y del discurso a la acción.
Y debo decir que esta idea, esta esperanza,
no es solo mía.
Hablo por boca de muchos académicos profesores, bibliotecarios
y miembros de la comunidad
que también quieren incluir a más personas en la conversación.
Espero que Uds. también se unan a nuestra conversación.
Gracias.
(Aplausos)
آیا تا به حال شده در یک گفتگو به یک مقاله علمی ارجاع بدهید؟
که واقعا آن را نخواندهاید؟
(خنده)
روزی داشتم با یکی از دوستانم قهوه میخوردم
و من گفتم، «میدونی، من یک تحقیق جدید را خواندم
که میگفت قهوه احتمال افسردگی در زنان را کاهش میدهد.»
اما چیزی که واقعا من خوانده بودم یک توییت بود.
(خنده)
که میگفت --
(خنده)
«یک مطالعه جدید میگوید نوشیدن قهوه شاید ریسک افسردگی زنان را کاهش دهد.»
(خنده)
و آن توییت یک لینک به وبلاگ نیویورک تایمز داشت
که یک بلاگر مهمان یافتههای مطالعه را ترجمه کرده بود
از یک مقاله در Live Science،
که اطلاعات اصلی خود را از
دانشکده سلامت عمومی هاروارد گرفته بود،
که به خلاصه مقاله اصلی رجوع کرده بود،
که مقاله اصلی را که در یک مجله علمی چاپ شده بود خلاصه کرده بود.
(خنده)
این مثل شش درجه جدایی است،
ولی با تحقیقات.
(خنده)
پس، وقتی من گفتم که من یک مقاله خواندم،
آنچه من واقعا خواندم ۵۹ کاراکتر بود که ۱۰ سال تحقیقات را خلاصه کرده بود.
(خنده)
پس، وقتی گفتم یک مقاله خواندم،
من کسری از مقاله را میخواندم
که سرهم آمده بود توسط چهار نویسنده متفاوت
که مولف نبودند،
قبل از اینکه به من برسد.
این بنظر درست نمیآید.
ولی دسترسی به تحقیقات واقعی سخت است.
چون دانشگاهیها معمولا با رسانههای جمعی درگیر نمیشوند.
و شما ممکن است از خودتان بپرسید،
چرا دانشگاهیها با رسانههای جمعی درگیر نمیشوند؟
بنظر میآید آنها منبع معتبرتری برای اطلاعات باشند،
از متخصصان رسانهای.
درسته؟
(خنده)
در کشوری با بیشتر از ۴٫۱۰۰ کالج و دانشگاه،
بنظر میآید این باید نرمال باشد.
ولی نیست.
خب، چطور به اینجا رسیدیم؟
برای درک اینکه چرا دانشگاهیها با رسانه جمعی درگیر نمیشوند،
باید اول متوجه شوید دانشگاهها چطور کار میکنند.
الان، در شش سال گذشته،
من در هفت کالج و دانشگاه متفاوت درس دادم
در چهار ایالت مختلف.
من یک مقداری زیادی خارقالعادهام.
(خنده)
و همزمان دانشجوی دکترا هستم.
در تمام این سازمانهای متفاوت،
روند تحقیقات و انتشار مقاله به همان شکل عمل میکند.
اول، دانشگاهیها در زمینه خود تحقیقات تولید میکنند.
برای تهیه هزینه تحقیقاتشان، درخواست اعطا از منابع خصوصی و عمومی میکنند
و بعد از اینکه تحقیق انجام شد،
مقالهای راجع به یافتههایشان مینویسند.
بعد آن مقاله را به مجلههای مرتبط میفرستند.
که از روندی به نام بازنگری دقیق عبور میکند،
که به این معنی است که بقیه متخصصان
آنرا برای دقت و صحت بررسی میکنند.
و بعد، وقتی منتشر شد،
شرکتهای تجاری آن اطلاعات را دوباره
به دانشگاهها و کتابخانهها میفروشند
از طریق حقعضویت مجلهها و بانکهایاطلاعاتی.
پس، سیستم به این شکل است.
تحقیق، نوشتن، بازنگری متخصصان، انتشار، تکرار.
دوستان من و من به این میگوییم تغذیه هیولا.
میتوانید ببینید چطور این روند میتواند مسئلهساز باشد.
اولین مسئله اینجاست که بیشتر تحقیقات دانشگاهی با هزینه جمعی انجام شده
ولی بطور خصوصی پخش شده است.
هر سال دولت فدرال ۶۰ میلیارد دلار روی تحقیقات خرج میکند.
طبق گفته بنیاد ملی علم،
۲۹ درصد آن به دانشگاههای تحقیقات جمعی میرود.
پس، اگر در ریاضیات خوب باشید، این ۱۷/۴ میلیارد دلار است.
دلار مالیاتی.
و فقط پنج شرکت سهامی مسئول
پخش بیشتر تحقیقات عمومی هستند.
در سال ۲۰۱۴، تنها یکی از این شرکتها سود ۱/۵ میلیارد دلاری داشت.
تجارت بزرگی است.
و مطمئنم میتوانید وارونگی این را ببینید.
اگر عموم مردم هزینه تحقیقات دانشگاهی را میدهند،
و ما دوباره باید پول بدهیم برای دسترسی به نتایج،
مثل این است که ما دوبار برای آن میپردازیم.
و مشکل بزرگ دیگر
این است که بیشتر دانشگاهیها انگیزه زیادی ندارند
که بیرون از این مجلههای باکلاس منحصر به عضویت منتشر کنند.
دانشگاهها سیستم اشتغال و ترفیع خود را
حول تعداد مقالات منتشر شده، شکل دادهاند.
پس، کتابها و مقالات مجلهها، نوعی نقدینگی برای اساتید محسوب میشود.
انتشارات مقالات کمک میکند کار بگیرید و همینطور اعطایی بیشتر برای تحقیقات آینده.
ولی دانشگاهیها برای انتشار در رسانههای جمعی پاداشی دریافت نمیکنند.
پس، این روند فعلیست.
زیست بوم فعلی دانشگاهی.
ولی من فکر نمیکنم که این باید اینگونه باشد.
ما میتوانیم تغییرات کوچکی دهیم که روند را تغییر دهد.
خب، اول، بیایید از دسترسی شروع کنیم.
دانشگاهها میتوانند شرایط فعلی را به چالش بکشند
با امتیاز دادن به اساتید برای انتشار
نه تنها در این مجلههای منحصر به عضویت
بلکه در مجله های آزاد به دسترسی و همینطور رسانه جمعی.
الان، حرکت دسترسی-آزاد در حال دیدن کمی رشد است
در بسیاری از رشتهها،
و خوشبختانه، برخی دیگر از بازیگران بزرگ شروع به توجه کردهاند.
Google Scholar تحقیقات با دسترسی-آزاد را
قابل جستجو و قابل دسترسی آسان کرده است.
پارلمان، سال گذشته، قانونی پیشنهاد کرد
که پروژههای تحقیقاتی دانشگاهی
با بیش از ۱۰۰ میلیون دلار یا بیشتر هزینه
باید سیاست دسترسی-آزاد داشته باشند.
و امسال NASA کتابخانه تحقیقاتی خود را برای عموم باز کرد.
خب، میبینید که این ایده در حال رشد است.
ولی دسترسی تنها راجع به توانایی
دیدن یک مطالعه یا تحقیق نیست.
همینطور راجع به این است که
مقاله یا تحقیق قابل فهم و ساده باشد.
خب، پس اجازه بدهید راجع به ترجمه صحبت کنیم.
من تصور نمیکنم که این ترجمه مثل شش درجه جدایی
که در ابتدا صحبتش را کردم باشد.
بلکه، چطور است که اساتید تحقیقاتی را که انجام میدهند
در رسانه جمعی ترجمه کنند
و بتوانند با مردم در این زمینه صحبت کنند؟
اگر دانشگاهیها این کار را کردند،
درجات جدایی مردم از تحقیقات
بسیار کمتر میشود.
پس، ببینید، من پیشنهاد نمیکنم که تحقیقات را سادهتر و قابل فهمتر کنیم.
من فقط میگویم که به مردم دسترسی به این تحقیقات را بدهیم
و محل و تمرکز را تغییر دهیم روی استفاده از زبان ساده
طوریکه مردمی که برای تحقیقات هزینه میکنند
همچنین بتوانند از آن استفاده کنند.
و در این رویکرد مزایای دیگری هم هست.
با نشان دادن به مردم که چگونه دلارهای مالیاتی آنها
برای تحقیقات هزینه میشود،
میتوانند هویت دانشگاهها را دوباره تعریف کنند
طوریکه هویت دانشگاهها تنها با تیم فوتبال آنها مشخص نمیشود
یا با مدارکی که ارائه میدهند
بلکه با تحقیقاتی که در آنجا تولید میشود.
و وقتی یک ارتباط سالم بین مردم و دانشگاهیها وجود دارد،
مشوق شرکت مردم در تحقیقات میشود.
میتوانید تصور کنید که این چه اثری میگذراد؟
چطور میشد اگر جامعهشناسان
پلیس محلی را در پرورش میزان حساسیت آنها کمک کنند
و در همکاری با آنها کتابچه راهنماهای پرورشی آینده را طراحی کنند؟
و یا چطور بود اگر اساتید دانشگاهها با مدارس محلی
در تصمیمگیری اینکه چگونه با دانشآموزان دچار مشکل رفتار کنند تبادل فکر میکردند
و بعد راجع به آن در روزنامههای محلی مینوشتند.
چراکه یک دموکراسی موثر
نیازمند این است که عموم مردم تحصیل کرده و مطلع باشند.
به جای اینکه تحقیقات پشت درهای پولی و کاغذبازی انجام شود،
بهتر نبود اگر درست در مقابل ما شکل میگرفت و آشکار میشد؟
الان، به عنوان یک دانشجوی دکترا
متوجهم که منتقد مجموعهای هستم که میخواهم عضوش شوم.
(خنده)
که کار خطرناکی است،
چون در چند سال آینده در بازار کار دانشگاهی خواهم بود.
ولی اگر روند فعلی در تحقیقات دانشگاهی
منتشر کردن در محفظههای خلوت مجلههای پولی است
که هرگز به عموم مردم نمیرسند،
بهتر است بدانید که جواب من «نه» خواهد بود.
من به تحقیق شامل شونده دموکراتیک اعتقاد دارم
که در اجتماع کار میکند و با مردم صحبت میکند.
من میخواهم در تحقیقات کار کنم و در فرهنگ دانشگاهی
که مردم نه تنها بعنوان شنوندگان ارزشمند هستند،
بلکه جزء تشکیل دهنده و شرکت کننده هستند.
و در مواردی حتی متخصص.
و این تنها راجع به
دادن دسترسی به اطلاعات نیست.
راجع به تغییر فرهنگ دانشگاهی از انتشار به عمل
و از حرف زدن به عمل کردن است.
و باید بدانید که این ایده، این امید --
تنها متعلق من نیست.
من روی شانه بسیاری از دانشگاهیان و معلمان ایستادهام،
کتابدارها و اعضا انجمنها،
که مدافع شامل کردن مردم بیشتری در گفتگو هستند.
امیدوارم شما هم به گفتگوی ما بپیوندید.
سپاس.
(تشویق)
Lors d'une conversation, avez-vous déjà cité une étude
que vous n'aviez en fait pas lue ?
(Rires)
L'autre jour, je prenais un café avec une amie
et je lui ai dit : « J'ai lu une nouvelle étude
selon laquelle le café réduit le risque de dépression chez les femmes. »
Mais, en fait, ce que j'avais lu, c'était un tweet.
(Rires)
qui disait –
(Rires)
« Une nouvelle étude dit que le café peut réduire le risque de dépression
chez les femmes. »
(Rires)
Ce tweet contenait un lien vers le blog du New York Times,
où un blogueur invité avait traduit les résultats d'une étude
d'un article de Live Science
dont la source était
le nouveau site d'actualités de l’École de Santé Publique de Harvard,
et qui citait le résumé de l'étude,
lequel résumait l'étude-même publiée dans une revue universitaire.
(Rires)
C'est comme la théorie des six degrés de séparation
mais pour la recherche.
(Rires)
Alors, quand je disais que je lisais une étude,
en fait, je n'ai lu que 59 caractères résumant 10 ans de recherches.
(Rires)
Alors, quand je disais que je lisais une étude,
je lisais des bribes de l'étude,
réunis par quatre différents rédacteurs
qui n'en étaient pas les auteurs,
avant que ça n'arrive à moi.
Ça ne va pas.
Mais la recherche initiale est difficilement accessible
parce que les universitaires sont souvent absents des médias de masse.
Vous pourriez vous demander
pourquoi ils sont absents des médias de masse ?
Ils semblent pourtant être une source d'informations plus légitime
que les commentateurs médiatiques.
N'est-ce pas ?
(Rires)
Dans un pays qui a plus de 4 100 universités,
on voudrait que ce soit la règle.
Mais ça ne l'est pas.
Comment en est-on arrivé là ?
Pour comprendre pourquoi les universitaires
sont absents des médias,
il faut d'abord comprendre le fonctionnement des universités.
Ces six dernières années,
j'ai enseigné dans sept universités différentes
dans quatre États.
Je suis une sorte de remplaçante idéale.
(Rires)
Et en même temps, je prépare mon doctorat.
Dans toutes ces différentes institutions,
le processus de recherche et de publication est identique.
D'abord, les universitaires font des recherches dans leur domaine.
Pour se financer, ils sollicitent des subventions publiques et privées
et, une fois la recherche terminée,
ils rédigent un article sur leurs découvertes.
Puis, ils envoient leur article aux revues universitaires de leur domaine.
L'article passe ce qu'on appelle l'évaluation par les pairs,
c'est-à-dire que d'autres experts
contrôlent son exactitude et sa crédibilité.
Ensuite, une fois qu'il a été publié,
des entreprises privées revendent ces informations
aux universités et aux bibliothèques publiques
par le biais d'abonnements à des revues ou des bases de données.
Le système est ainsi fait.
Recherche, rédaction, évaluation par les pairs, publication,
encore et encore.
Mes amis et moi appelons ça nourrir le monstre.
Et on voit bien que ça peut créer des problèmes.
D'abord, la majorité de la recherche universitaire est financée publiquement
mais diffusée par le privé.
Le gouvernement fédéral dépense chaque année 60 milliards de dollars
pour la recherche.
D'après la Fondation Nationale pour la Science,
29% vont à la recherche dans les universités publiques.
Si on fait le calcul, ça fait 17,4 milliards de dollars.
D'impôts.
Seulement cinq entreprises sont en charge
de répartir la majorité de la recherche financée par l’État.
En 2014, une de ces sociétés a réalisé un profit de 1,5 milliard de dollars.
C'est un gros marché.
Je parie que vous voyez l'ironie de la situation.
Si l’État finance la recherche universitaire,
mais qu'on doit payer à nouveau pour accéder aux résultats,
c'est comme la payer deux fois.
L'autre grand problème,
c'est que la majorité des chercheurs ont peu d'avantages
à publier en dehors de ces revues prestigieuses à abonnement.
Les universités basent leurs systèmes de titularisation et de promotion
sur le nombre de publications des chercheurs.
Ainsi, les livres et les articles sont comme une monnaie pour les universitaires.
Publier des articles permet d'obtenir une titularisation, puis des subventions.
En revanche, les universitaires n'ont pas d'avantages à publier
dans les médias de masse.
Voici le statu quo de l'écosystème universitaire actuel.
Mais selon moi, ce n'est pas une fatalité.
On peut faire des changements simples pour changer les choses.
Premièrement, il faut parler de l'accès aux savoirs.
Les universités peuvent commencer à remettre en cause ce statu quo
en récompensant les chercheurs qui publient
non seulement dans les revues à abonnement
mais aussi dans celles en libre accès et dans les médias de masse.
Le mouvement pour la gratuité commence à progresser
dans de nombreux domaines
et, heureusement, d'autres acteurs importants l'ont remarqué.
Google Scholar a fait en sorte que la recherche en libre accès
soit accessible et facile à trouver.
L'année dernière, le Congrès a présenté un projet de loi
pour que les projets de recherche universitaire
qui reçoivent plus de 100 millions de dollars de financement
développent une politique de gratuité.
Cette année, la NASA a ouvert toute sa bibliothèque de recherche au public.
Vous voyez, cette idée est en train de devenir populaire.
Mais l'accès, ce n'est pas que la possibilité
de mettre la main sur un document ou une étude.
C'est aussi s'assurer
que ce document ou cette étude soient facilement compris.
Donc, parlons de traduction.
Je n'imagine pas que cette traduction ressemble
à la théorie des six degrés de séparation
que j'ai évoquée plus tôt.
Et si, au lieu de ça, les universitaires pouvaient s'emparer de leurs recherches,
les traduire dans les médias de masse
et ainsi être en mesure de sensibiliser le public ?
Si les universitaires le faisaient,
le degré de séparation entre le grand public et la recherche
se réduirait beaucoup.
Vous voyez, je ne propose pas un nivellement de la recherche par le bas.
Je propose simplement que tout le monde puisse accéder à la recherche,
qu'on la déplace et qu'on se concentre sur l'emploi d'un langage simple
afin que le grand public qui finance la recherche
puisse aussi la consommer.
Cette approche apporte d'autres bénéfices.
En montrant aux genscomment leurs impôts
sont utilisés pour financer la recherche,
les gens peuvent redéfinir l'identité de chaque université
de sorte que leur identité ne soit plus limitée seulement à une équipe de football
ou aux diplômes délivrés,
mais qu'elle englobe les recherches qu'on y mène.
Lorsque la relation est saine entre le grand public et les universitaires,
ça encourage le grand public à participer à la recherche.
Imaginez un peu de quoi ça aurait l'air !
Si les sociologues
aidaient la police locale à concevoir de nouvelles formations psychosociales
et qu'ils écrivaient ensemble un manuel pour élaborer les futures formations ?
Ou si les spécialistes de l'éducation consultaient les écoles publiques locales
pour choisir comment intervenir avec les élèves à risque
et puis qu'ils en parlaient dans un journal local ?
Parce qu'une démocratie qui fonctionne
a besoin de gens instruits et bien informés.
Au lieu que la recherche se fasse derrière des murs financiers bureaucratiques,
ne serait-il pas préférable qu'elle se fasse publiquement ?
En tant qu'étudiante en doctorat,
je me rends compte que je critique le club que je veux rejoindre.
(Rires)
C'est dangereux de le faire,
puisque je serai sur le marché du travail universitaire dans quelques années.
Mais, si le statu quo de la recherche universitaire,
c'est de ne publier que dans des revues payantes
qui n'atteignent jamais le grand public,
croyez bien que je m'y refuserai.
Je crois en une recherche démocratique et inclusive
qui agit à l'intérieur de la société et qui parle avec les gens.
Je veux être une chercheuse avec une culture universitaire
où le grand public n'est pas seulement vu comme un public qui rapporte,
mais comme un élément constitutif, un participant.
Et dans certains cas, comme l'expert.
Il ne s'agit pas seulement
de vous donner accès à l'information.
C'est aussi faire passer la culture universitaire
de la publication à la pratique,
de la parole à l'action.
Il faut savoir que cette idée, cet espoir –
n'appartient pas qu'à moi.
Je m'appuie sur tous les universitaires, les enseignants,
les bibliothécaires et les membres de la communauté
qui défendent une plus large inclusion du grand public dans les débats.
J'espère que vous aussi, vous prendrez part à notre débat.
Merci.
(Applaudissements)
Rajtakapták már magukat, hogy olyan kutatásról beszélnek,
amelyet még csak nem is olvastak?
(Nevetés)
Barátomnak kávézás közben megjegyeztem:
"Képzeld, egy új tanulmányban olvastam,
hogy a kávé csökkenti nőknél a depresszió kockázatát."
De csak egy twitterüzenetet olvastam.
(Nevetés)
Amelyben ennyi állt:
(Nevetés)
"Egy új kutatás szerint a kávéivás nőknél csökkentheti a depresszió kockázatát."
(Nevetés)
Az üzenet a The New York Times blogjára hivatkozik,
amelyben az egyik blogger lefordította a tanulmány eredményeit
a Live Science cikkéből,
amely az eredeti értesülést
a Harvard Közegészségügyi Iskola híroldaláról vette,
amely idézte a szóban forgó tanulmány összefoglalóját,
amely az egyik tudományos folyóiratban közzétett tanulmányt összegezte.
(Nevetés)
Ez a hat lépés távolság elmélet
kutatásra alkalmazva.
(Nevetés)
Amikor azt állítottam, hogy olvastam a tanulmányt,
csak a 10 évnyi kutatást összegző 59 betűt olvastam.
(Nevetés)
Amikor azt állítottam, hogy olvastam a tanulmányt,
csupán részleteket olvastam belőle,
amelyet négyen állítottak össze,
de közülük egyik sem volt a szerző,
mielőtt megkaptam volna.
Nincs ez így rendjén.
De kutatásokhoz nehéz hozzájutni,
mert tudósok nem foglalkoznak rendszeresen a tömegmédiával.
Adódik a kérdés:
miért nem foglalkoznak a tömegmédiával?
Pedig hitelesebb információforrás lennének,
mint a médiaszemélyiségek.
Igazam van?
(Nevetés)
4 100 felsőoktatási intézményt számláló országban
ennek természetesnek kellene lennie.
De nem az.
Hogyan jutottunk idáig?
Hogy megértsük, miért hanyagolják el tudósaink a tömegmédiát,
elsőként meg kell érteniük az egyetemek működését.
Az utóbbi hat évben
összesen hét felsőoktatási intézményben tanítottam,
négy államban.
Valamiféle utazó tanerő vagyok,
(Nevetés)
de eközben írom a disszertációm.
Noha az intézmények különbözők,
a kutatás és a publikáció folyamata egy és ugyanaz.
A tudós először kutatást végez a szakterületén.
A kutatásfinanszírozás érdekében állami és magántámogatásra pályázik.
Miután befejezte a kutatást,
eredményeiről cikket ír.
Majd a cikket tekintélyes tudományos folyóirathoz nyújtja be.
A cikk aztán kollegiális lektoráláson megy keresztül,
amelyben szakértők megvizsgálják
a pontosságát és megbízhatóságát.
Aztán publikálás után
nyereségérdekelt cégek újból eladják az információt
egyetemeknek, közkönyvtáraknak
folyóirat- és adatbázis-előfizetés útján.
Ilyen a rendszer.
Kutatás, írás, bírálat, publikálás, aztán az egész elölről.
Barátaimmal együtt ezt a szörny etetésének hívjuk.
Láthatólag ez bizonyos rendellenességekhez vezet.
Az első ellentmondás, hogy noha a tudományos kutatást
közpénzből támogatják, de eredményét magáncégek terjesztik.
A szövetségi kormány évente 60 milliárd dollárt költ rá.
A Nemzeti Tudományos Alap szerint
29% megy állami egyetemi kutatásokra.
Gyors fejszámolás: ez 17,4 milliárd dollár.
Adófizetői dollár.
Csupán öt cég foglalkozik
a többnyire közpénzből végzett kutatási eredmények közzétételével.
2014-ben egyikük 1,5 milliárdos nyereséget ért el.
Jövedelmező üzlet.
Lefogadom, hogy érzik szavaimban a gúnyt.
Ha az állam finanszírozza a kutatást,
de aztán az eredményekért megint fizetnünk kell,
akkor kétszeresen fizetünk.
A másik rákfene,
hogy a legtöbb kutató nincs ösztönözve,
hogy e tekintélyes előfizetett folyóiratokon kívül máshol is publikáljon.
Az egyetemek véglegesítési és előmeneteli rendszerüket
a publikációk számához igazítják.
Tudósoknak a könyvek és a cikkek olyanok, mint valami valuta.
Cikkek publikálása előmozdítja a végleges kinevezést és a jövőbeni több támogatást.
De tudósoknak nem jár jutalom a tömegmédiában megjelent cikkekért.
Ez a jelenlegi állapot.
A jelenlegi kutatói ökorendszer.
Nem kéne ennek így lennie.
Tehetünk pár egyszerű dolgot, hogy megváltoztassuk a helyzetet.
Kezdjük a hozzáféréssel!
Az egyetemek úgy változtathatnak a status quón,
hogy nemcsak előfizetett folyóiratokban,
hanem a szabadon forgalmazott sajtóban és a tömegmédiában való megjelenésért is
jutalmazzák tudósaikat.
A szabad hozzáférési mozgalom már eredményeket mutat fel
több tudományágban,
és szerencsére ez több nagy játékosban is tudatosul már.
A Google Scholar kereshetővé
és szabad hozzáférésűvé tette a kutatási eredményeket.
A Kongresszus 2015-ben törvénytervezetben javasolta,
hogy a 100 millió dollárt meghaladó
támogatáshoz jutott kutatói projektek
a szabad hozzáférés elvén működjenek.
2016-ban a NASA a teljes kutatói könyvtárát nyilvánossá tette.
A gondolat láthatólag kezd elterjedni.
De a hozzáférés nemcsak azt jelenti,
hogy kézbe vehessünk egy iratot vagy tanulmányt.
Biztosnak kell lennünk,
hogy az irat vagy tanulmány könnyen érthető.
Beszéljünk a népszerűsítésről!
Nem olyannak gondolom, mint a korábban szemléltetett
hat lépés távolság elméletben.
Mi lenne, ha tudósok a kutatásaikat képesek lennének
népszerűen közölni a tömegmédiával,
és a laikusok nyelvén szólnának?
Ha megtennék,
a tömeg és a tudomány közti távolság
erősen csökkenne.
Nem a kutatások lebutítását javaslom,
csupán azt, hogy vigyük közelebb a laikusokhoz a kutatásokat,
váltsunk szemléletet, és egyszerű nyelven szóljunk,
hogy laikusoknak is, akik pénzén kutatunk,
érthető legyen a mondanivalónk.
E szemléletnek még egyéb előnyei is vannak.
Ha bemutatjuk ország-világnak,
hogyan hasznosulnak adófizetői dollárjaik kutatástámogatásra,
át fogják gondolni az egyetemek megítélését,
miszerint azok nemcsak focicsapatokból
és elnyerhető fokozatokból állnak,
hanem ott végzett kutatásokból is.
S ha egészséges a viszony laikusok és tudósok között,
az ösztönzi, hogy a 'nagyközönség' is részt vegyen kutatásokban.
El tudják képzelni, ez hogy festhetne?
Mi lenne, ha társadalomtudósok
segítenének átalakítani a helyi rendőrség érzékenyítő képzéseit?
Aztán együttműködve állítanák össze a következő képzések kézikönyvét?
Vagy ha tanárképzők konzultálnák
a helyi iskolákat, hogyan bánjanak veszélyeztetett tanulóikkal,
majd írnának róla a helyi újságba?
Mert a működő demokrácia azt igényli,
hogy a nép jól képzett és jól tájékozott legyen.
Fizetős weboldalak és bürokrácia mögé bújó kutatás helyett
nem lenne-e jobb, ha minden a szemünk láttára zajlana?
Doktoranduszhallgatóként
tudatában vagyok, hogy azt a klubot bírálom, amelynek tagja akarok lenni.
(Nevetés)
Veszélyes vizeken hajózom,
mert pár éven belül magam is a kutatói munkaerőpiacra kerülök.
De ha a tudományos kutatásban az a status quo,
hogy profitérdekelt folyóiratok süketszobájába publikáljunk,
amelyek soha nem jutnak el a nyilvánossághoz,
higgyék el, a válaszom ez lesz: "Ne már!"
Hiszek az átfogó demokratikus kutatásban,
amely közösségben működik, és szót ért a laikusokkal.
Szeretnék tudományos kutatói közegben dolgozni,
amely a nyilvánosságot nemcsak értékes közönségnek,
hanem alkotó résztvevőnek is tekinti.
Bizonyos esetekben még szakértőnek is.
Nemcsak arról van szó,
hogy hozzáférést nyújtsunk mindenkinek,
hanem arról is, hogy a kutatói kultúrát a publikálástól a gyakorlat felé,
továbbá a szövegeléstől a cselekvés felé vigyük.
Tudniuk kell, hogy az elgondolás, a remény
nem csupán nekem tulajdonítható.
Sok-sok tudós, tanár, könyvtáros
és közösségi ember vállán állok,
akik szintén hívei, hogy minél többeket kapcsoljunk be a párbeszédbe.
Remélem, hogy önök is bekapcsolódnak a beszélgetésbe.
Köszönöm.
(Taps)
In una conversazione vi è mai capitato di fare riferimento a uno studio
che in realtà non avete letto?
(Risate)
L'altro giorno stavo prendendo un caffè con un amico
e gli ho detto: "Sai che ho letto di uno studio
che dice che il caffè riduce il rischio di depressione nelle donne".
Ma in realtà quello che avevo letto era un tweet.
(Risate)
Diceva...
(Risate)
"Secondo nuovi studi, il caffè ridurrebbe il rischio di depressione nelle donne."
(Risate)
E quel tweet aveva un link al blog del New York Times,
dove un blogger ospite aveva tradotto le scoperte dello studio
da un articolo di Live Science,
che aveva ottenuto le informazioni originali
dal sito della Scuola di Sanità Pubblica di Harvard,
il quale aveva citato il reale riassunto dello studio,
che sintetizzava il vero studio pubblicato in una rivista accademica.
(Risate)
È come i sei gradi di separazione,
ma nella ricerca.
(Risate)
Quando dico che ho letto un articolo,
in realtà ho letto 59 caratteri che riassumono 10 anni di ricerche.
(Risate)
Quando dico che ho letto un articolo,
ho letto parti dello studio
che sono state messe insieme da quattro scrittori diversi
che non erano l'autore,
prima di arrivare a me.
Non mi sembra giusto.
Ma accedere al materiale originale di ricerca è difficile,
perché i ricercatori normalmente non si dedicano ai media popolari.
E vi starete chiedendo:
perché gli accademici non si interessano ai media popolari?
Sembra che siano una fonte più legittima
degli esperti di media.
Vero?
(Risate)
In un paese con più di 4100 college e università,
sembra che questa debba essere la norma.
Ma non lo è.
Ma come siamo arrivati a questo punto?
Per capire perché i ricercatori non si dedichino ai media popolari,
bisogna innanzitutto capire come funzionano le università.
Negli ultimi sei anni,
ho insegnato in sette college e università diversi
in quattro stati diversi.
Sono un professore a contratto fuori dal comune.
(Risate)
E allo stesso tempo sto facendo il dottorato.
In tutte queste diverse istituzioni,
la ricerca e il processo di pubblicazione funzionano nello stesso modo.
Innanzitutto, i ricercatori producono ricerche nel loro campo.
Per finanziare la ricerca, fanno domanda per finanziamenti pubblici o privati
e, dopo aver finito la ricerca,
scrivono un articolo su ciò che hanno scoperto.
Poi inviano l'articolo a importanti riviste accademiche.
Poi si passa al processo di revisione paritaria,
che essenzialmente significa che altri esperti
controllano l'accuratezza e la credibilità.
E poi, una volta pubblicato,
compagnie a scopo di lucro rivendono quelle informazioni
alle università e alle biblioteche private
attraverso riviste e abbonamenti a banche dati
Ecco, questo è il sistema.
Ricerca, scrittura, revisione paritaria, pubblicazione e così via.
Io e i miei amici lo chiamiamo "nutrire il mostro".
E potete immaginare come questo possa creare problemi.
Il primo problema è che la maggior parte delle ricerche ha finanziamenti pubblici
ma viene distribuita da privati.
Ogni anno il governo federale spende 60 miliardi di dollari nella ricerca.
Secondo la National Science Foundation,
il 29% va alle università pubbliche di ricerca.
Il che, se siete bravi in matematica, equivale a 17,4 miliardi di dollari.
Dollari pagati in tasse.
Solo cinque corporazioni sono responsabili
della distribuzione di ricerche con finanziamenti pubblici.
Nel 2004 una sola azienda ha guadagnato 1,5 miliardi di dollari.
È un grande affare.
E scommetto che ne percepite l'ironia.
Se il pubblico finanzia la ricerca accademica,
e poi dobbiamo ancora pagare per accedere ai risultati,
equivale a pagare due volte.
L'altro grande problema
è che molti accademici non hanno molti incentivi
per pubblicare al di fuori di queste prestigiose riviste in abbonamento.
Le università costruiscono il loro sistema di promozione
in base al numero di ricerche pubblicate.
Libri e articoli di riviste sono quindi una sorta di valuta per i ricercatori.
Pubblicare articoli aiuta a ottenere più incarichi e più fondi per la ricerca.
Ma gli accademici non vengono pagati per pubblicare con i media popolari.
Questo è lo status quo.
L'attuale ecosistema accademico.
Ma penso che non dovrebbe funzionare cosi.
Possiamo fare alcuni semplici cambiamenti per capovolgere il copione.
Per prima cosa, iniziamo col parlare dell'accesso.
Le università possono iniziare a mettere in discussione lo status quo
pagando i ricercatori perché pubblichino
non solo su queste riviste in abbonamento
ma anche su riviste a libero accesso e sui media popolari.
Il movimento per il libero accesso sta iniziando a fare progressi
in molte discipline,
e fortunatamente altre importanti figure stanno iniziando a notarlo.
Google Scholar ha reso gli articoli ad accesso libero
consultabili e più facili da trovare.
L'anno scorso, il Congresso ha introdotto un progetto di legge
per cui i progetti di ricerca accademica
con finanziamenti superiori ai 100 milioni
dovrebbero mettere a punto una politica di libero accesso.
E quest'anno la NASA ha aperto la sua biblioteca di ricerca al pubblico.
Come potete vedere, quest'idea sta iniziando ad affermarsi.
Ma l'accesso non riguarda solo l'essere capaci
di mettere le mani su un documento o uno studio.
Si tratta anche di fare in modo
che quel documento o studio sia facilmente comprensibile.
Ora parliamo di traduzione.
Non immagino questa traduzione come i sei gradi di separazione
di cui abbiamo parlato prima.
Invece, cosa succederebbe se i ricercatori prendessero la loro ricerca,
la traducessero per i media
e fossero in grado di coinvolgere il pubblico?
Se i ricercatori lo facessero,
i gradi di separazione tra il pubblico e la ricerca
si ridurrebbero di molto.
Come vedete, non sto proponendo una semplificazione della ricerca.
Sto solo proponendo di dare pubblico accesso alla ricerca
e di spostare la sede e focalizzarsi sull'uso di una lingua chiara
in modo che il pubblico che sta pagando la ricerca
possa anche usufruirne.
E ci sono anche altri benefici in questo approccio.
Mostrando al pubblico come i loro soldi
vengano usati per pagare la ricerca,
possono iniziare a ridefinire le identità delle università
cosicché le identità delle università non si basino solo
sulla squadra di football o sui corsi che offrono,
ma anche sulle ricerche che producono.
E quando c'è una relazione sana tra pubblico e ricercatori,
viene incoraggiata la partecipazione del pubblico nella ricerca.
Riuscite a immaginare come sarebbe?
E se studiosi di scienze sociali
aiutassero la polizia locale a riprogettare i loro corsi di sensibilizzazione
e poi scrivessero insieme un manuale per modellare corsi futuri?
E se i nostri docenti si consultassero con le scuole pubbliche locali
per decidere come intervenire sui nostri studenti a rischio
e lo scrivessero sul giornale locale?
Una democrazia che funzioni
necessita di un pubblico ben istruito e ben informato.
Invece di fare ricerca a fronte di pagamenti e burocrazia,
non sarebbe meglio se si realizzassero proprio davanti a noi?
Ora, in quanto dottoranda,
mi rendo conto che sto criticando il club in cui voglio entrare.
(Risate)
il che è una cosa pericolosa,
dato che sarò sul mercato accademico nel giro di un paio di anni.
Ma se lo status quo nella ricerca accademica consiste
nel pubblicare nella camera di risonanza di riviste a pagamento
che non raggiungeranno mai il pubblico,
dovete credermi, la mia risposta sarà "no".
Credo nella ricerca aperta a tutti e democratica
che lavora in comunità e che parla con il pubblico.
Voglio lavorare nella ricerca e in una cultura accademica
dove il pubblico non viene visto solo come un insieme di spettatori preziosi,
ma come un componente, un partecipante.
In alcuni casi, persino come l'esperto.
E non si tratta solo
di darvi accesso alle informazioni.
Si tratta di spostare la cultura dalla pubblicazione alla pratica
e dal dire al fare.
E dovete sapere che questa idea, questa speranza...
...non appartiene solo a me.
Ci sono tanti ricercatori, docenti,
bibliotecari e membri della comunità
che si battono per la partecipazione di più persone nella conversazione.
Spero che anche voi vogliate unirvi alla nostra conversazione.
Grazie.
(Applausi)
人と話をしている時に 言及した論文を
実際には読んでなかった ということはありませんか？
（笑）
この間 友人とコーヒーを飲みながら こんな話をしました
「最近の研究を “読んだ”のだけど
コーヒーは女性が鬱になるリスクを 下げてくれるんだってね」
でも本当は ツイートを読んだだけです
（笑）
そのツイート曰く
（笑）
「新しい研究によると コーヒーは 女性が鬱になるリスクを下げるかもしれない」
（笑）
このツイートにはニューヨークタイムズの ブログへのリンクがあって
そこでは ゲスト・ブロガーが
サイト Live Science の 記事を元に書いていて
その記事は情報を
ハーバード大学公衆衛生大学院の ニュースサイトから得ていましたが
そちらには実際の研究の 要旨へのリンクがあって
それが学会誌に発表された 実際の論文の要約になっていました
（笑）
これはまるで「６次の隔たり」ですが
人ではなく研究の話です
（笑）
私が研究を「読んだ」と言ったとき
実は 10年に及ぶ研究を59字に 要約したものを読んだだけだったんです
（笑）
だから私は 研究報告を 「読んだ」と言っても
研究のほんの一部を読んだだけで
それも 原著者でもない 4人のライターを経て
私が受け取るまでに
手を入れられてきた ものだったんです
何か変ですよね？
でもオリジナルの文献にあたることは 簡単ではないのです
学者は普段 大衆向けメディアと 関わることはありませんから
こう思っているかもしれません
学者はなぜ大衆向けメディアと 関わらないのか？
学者の方が メディアの物知りさんよりは
まっとうな情報源に思えます
そうでしょう？
（笑）
4,100もの大学があるこの国では
それが しかるべき姿だと 思われていそうですが
そうなってはいません
どうしてこうなって しまったのでしょう？
学者たちが大衆向けメディアと 関わらない理由を理解するには
まず大学の仕組みを 理解する必要があります
この６年間
私は４つの州の７つの大学で 教鞭をとりました
バリバリの非常勤です
（笑）
同時に 博士課程で学んでもいます
これらの様々な大学の いずれにおいても
研究や論文発表の仕組みは みな同じです
第一に 学者たちは それぞれの専門分野で研究を行います
研究資金を得るため 公私の助成金を申請します
そして研究を終えると
得られた結果を 論文にします
次に その論文を関連する 学会誌に投稿します
するとそれが査読に付されます
査読というのは 他の専門家による
論文の正確性や信頼性の確認です
そして 論文が出版されたとなると
利益を追求する会社が その情報を
今度は大学や公共の図書館に対し
学会誌や データベース・サービスの形で 売りつけます
これが現行のシステムなんです
研究、執筆、査読 出版の繰り返しです
私や友人は 怪物に餌を やるようなものだと言っています
これがどんな問題を引き起こすか 考えてみましょう
一つ目の問題は 学術研究の多くが 公的な資金を受けているのに
配布は公的でないことです
毎年 合衆国政府は600億ドルもの資金を 研究に投じています
アメリカ国立科学財団によると
その29％が 公立の研究大学に 配分されています
ちょっと計算してみると 174億ドルとなります
税金が使われているんです
公的な資金を受けた 研究成果のほとんどが
わずか５つの会社を通して 流通しています
2014年には そのうちの１社だけで 15億ドルの利益を得ていました
巨大なビジネスなんです
皮肉に思えるでしょう？
国民が学術研究に 資金を出しているのなら
その成果を見るのに なんでまた お金を払うんでしょう？
２重払いしているみたいです
もう一つの大きな問題は
多くの学者にとって このような購読式の―
権威ある学会誌以外に発表する 動機づけがあまりないことです
大学における 終身在職権や 昇進システムは
学者が発表した論文数に 基づいています
ですから 著書や学会誌への掲載は 学者にとって通貨のようなものなんです
論文の発表は 終身在職権や さらなる研究補助金の獲得につながります
しかし 大衆向けメディアに書いても そういう報酬は得られません
これが現状です
今の大学の生態系です
しかし これが正しい 在り方だとは思えません
状況をひっくり返すには ちょっとやり方を変えればよいのです
まず 情報へのアクセス方法について 考えてみましょう
大学が現状を変えるためには
研究成果の認定にあたり
発表先として 購読式の学会誌だけでなく
オープンアクセス・ジャーナルや 大衆向けメディアも認めれば良いのです
現在では オープンアクセス化の動きが
多くの分野で 広がり始めており
幸いにも これに気づき始めた 大手企業もあります
Google Scholarは オープンアクセスの研究結果を
検索可能にし 見付けやすくしています
議会でも 昨年 法案が提出され
１億ドル以上の資金を得ている
学術研究プロジェクトに対し
オープンアクセス・ポリシーを 制定すべきとしています
NASAは今年 全研究ライブラリを 一般公開しました
この考え方は 人気を得つつあるんです
しかし アクセスというのは
文献や論文を手にできる ということだけを意味しません
文献や論文を
容易に理解できるようにする ということでもあります
ですから 噛み砕いて伝えることについて お話ししましょう
最初にお話しした 「６次の隔たり」のようなものを
考えているのではありません
そうではなく もし学者が 自分たちが行っている研究を取り上げ
大衆向けメディアを通して説明し
国民と関わり合うことができたら どうでしょうか？
学者がこれを行えば
国民と研究の間の 隔たりの度合いが
大幅に縮小されることでしょう
研究内容を馬鹿みたいに 単純化するということではなく
国民が研究報告に アクセスできるようにし
情報を伝える場を変え 平易な言葉で伝えることに力を注ぐことで
研究にお金を出している国民が
理解できるようにするのです
このやり方には 他にもメリットがあります
自分たちが納めた税金が 研究にどう使われているのか
国民に知ってもらうことで
各大学のアイデンティティが 変わってくるでしょう
大学のアイデンティティに アメフトチームや
大学が授与する 学位といったものだけでなく
そこで行われている研究も 含まれるようにするのです
国民と学者の間に 健全な関係が築かれれば
国民による研究への参加を 促進できます
それがどのようなものか 想像できますか？
もし社会学者が
地域の警察の感受性訓練を 再設計するのを助け
将来の訓練のためのマニュアルを 共同で書き上げるとしたら？
あるいは 教育専門の教授陣が 地域の公立校と協議して
助けを必要とする生徒への 関わり方を決めて
地域の新聞に載せるとしたら どうでしょうか？
民主主義が機能するには
国民が良い教育を受け 情報を得られることが必要ですから
研究は有料サイトや煩雑なしくみの 背後で行われるのではなく
みんなの目の前で展開されるほうが 良いとは思いませんか？
どうも博士課程の学生の分際で
自分が入ろうとしている世界を 批判していることに気づきました
（笑）
リスクのあることですね
数年後には 大学の職を 求めることになるんですから
しかし 学術研究の現状が
一般人には近寄れない 利益追求型学会誌の
ムラ社会で発表することを 意味するなら
私が「ダメよ」と言わざるを得ないと 分かっていただけますね？
コミュニティで役立ち 国民との対話がある
包括的で民主的な研究を 私は信じています
私が働きたいと思う 研究や大学の文化とは
国民が大事な観衆として 扱われるだけでなく
構成員、参加者とみなされ
時には専門家とさえ 見られる場所です
これはみんなに情報への アクセスを与えるだけでなく
大学の文化を 出版から実践へと 議論から行動へと
変えていくことなんです
そしてこの考え方、願いは
私だけのものではないことを 知ってください
私は多くの学者、教師
図書館員や コミュニティの人々の 肩の上に乗っています
もっと多くの人々が輪に加わることを 望む人たちです
皆さんも我々の会話に 参加して欲しいと思います
ありがとう
（拍手）
여러분은 실제로 읽지 않는 연구 결과를 대화 중에
인용했던 적이 있나요?
(웃음)
그 날 저는 친구와 커피를 마시고 있었어요.
제가 말했죠 "있잖아, 나 커피가 여성의 우울증 발병 위험을
감소시킨다는 연구 결과를 읽었어"
하지만 사실은 트위터에 누가 올린 글이었죠.
(웃음)
거기엔
(웃음)
"커피가 여성의 우울중 발병 위험을 줄일 가능성이 있다는 새 연구가..."
(웃음)
이 트윗은 '뉴욕타임즈'블로그 링크를 달고 있었고
게스트 블로거가 "라이브 사이언스" 에서 찾아낸 연구 결과를 번역한 것이었죠.
그 정보는 원래
하버드 대학의 공공 보건 뉴스 사이트의 것이고
실제 연구의 개요를 인용한 것인데
아카데미 저널에 게재된 연구 결과를 요약한 것이죠.
(웃음)
연구 자료가 보충된 점만 빼면 여섯 다리만 건너면 누구와도 연결
된다는 말과 비슷하게 들리죠.
(웃음)
따라서 제가 연구 결과를 읽었다고 말할 때
사실은 10년 동안 이뤄진 연구 결과를 59자로 요약한 것을 읽은 셈이죠.
(웃음)
따라서 제가 연구 결과를 읽었다고 말할 때
제가 읽은 것은 실제 저자가 아닌
네 명의 다른 글쓴이가 한데 짜깁기 해 놓은 것이
여러 사람의 손을 거쳐
마침내 저에게 도착한 것이죠.
별로 좋아보이지 않네요.
하지만 실제 연구 결과를 접하는 것은 어려워요.
왜냐하면 학계는 보통 대중 언론과 얽히지 않거든요.
그럼 여러분은 궁금해지겠죠
'왜 학계는 대중 언론과 가까워지지 않는 거지?'
학계의 사람들을 미디어의 권위자보다 좀 더 신뢰할 수 있을 것 같은데요.
그렇죠?
(웃음)
4,100개의 전문대학과 대학교가 있는 나라에선
그게 마땅해 보입니다.
하지만 그렇지 않아요.
어쩌다 이렇게 된 걸까요?
학자들이 대중 매체에 출연하지 않는 이유를 이해하기 위해선
대학의 연구가 어떻게 진행되는지 살펴봐야 합니다.
지난 6년간
저는 4개 주에 위치한 일곱 개의 다른 전문대학 및
대학교에서 강의를 했습니다.
약간 뛰어난 부교수라고 할 수 있겠죠.
(웃음)
동시에 저는 박사 과정을 밟고 있습니다.
이 모든 대학교에서
연구의 진행 및 발표에 필요한 과정은 같습니다.
첫째, 학자들이 자신의 전문분야에서 연구를 시작합니다.
연구에 필요한 자금을 대기 위해, 학자들은 개인, 공공 후원금에 지원하고
연구가 끝나면
그 결과를 토대로 논문을 작성합니다.
그리고 이를 관련 학회지에 제출합니다.
그리고 동료 평가의 과정을 거치는데요.
같은 분야의 다른 전문가들이
논문의 정확성과 신뢰도를 검증하는 과정을 말합니다.
그렇게 논문이 발표되고 나면
영리 기업은 이 정보를 대학이나공공 대학에
저널이나 데이터베이스 구독을 통해 되팔게 됩니다.
대학의 연구 발표는 이런식으로 이뤄지죠.
연구, 논문 작성, 동료 평가, 출판, 반복.
저와 제 친구는 괴물에게 먹이주기라고 부르는데요.
이 과정에서 어떤 문제가 발생하는지 설명드리겠습니다.
첫 번째, 대부분의 학적 연구가 공공 기금의 지원을 받지만
개인, 즉 기업에게 넘어갑니다.
매년, 연방 정부는 600억 달러를 연구비로 지원합니다.
국립 과학 재단에 따르면,
이 금액의 29%만이 공공 연구 대학에게 돌아갑니다.
눈치 빠른 분은 아셨겠지만 이는 174억에 해당하는 금액이죠.
세금입니다.
그런데 겨우 5개의 기업이
공적 자금이 투입된 연구를 배분하는 역할을 합니다.
2014년, 다섯 회사중 하나가 150억 달러의 이윤을 냈습니다.
정말 큰 사업이죠.
바로 여기서 모순점이 생기는데요.
공적 자금이 학자들의 연구에 투입되고
우리가 그 연구 자료를 살펴보기 위해 다시 돈을 내야한다면
돈을 두 번이나 내는 셈이 되죠.
또 다른 큰 문제점은
대부분의 학계가 구독용 일류 저널 외에 다른 곳에서
연구 결과를 발표할 때 별 다른 이득이 없다는 것입니다.
대학은 한 명의 학자가 발표한 학적 결과물을 토대로
정년 제도와 승진 제도를 운영합니다.
따라서 책과 저널에 실린 논문은 학자 세계에서 화폐와 비슷한 역할이죠.
논문을 발표해야 정년을 보장받고 더 많은 연구 지원금을 얻을 수 있습니다.
하지만 대중 매체에 발표하면 아무런 보상을 받을 수 없죠.
이것이 현 상황입니다.
현재 학자들의 생태계이죠.
하지먼 저는 이 방향이 올바른 방향이라 생각하지 않습니다.
단순한 변화를 통해서 이 상황을 변화시킬 수 있습니다.
첫째로, 논문에 접근하는 방법에 대해 논의하죠.
대학은 학자들에게 단순히 구독용 저널 뿐만 아니라
대중 매체와 같은 열린 매체에
논문을 발표해도 그에 합당한 보상을 함으로써
현상황을 바꿀 도전을 시작할 수 있습니다.
현재 여러 학문 분야에서 논문 자유 열람제 운동이
그 성과를 내기 시작했고
다행히도, 다른 큰 손들 역시 그 중요성을 알아차리기 시작했습니다.
구글 스콜라는 자유 열람제 연구 결과물을
검색하고 보다 용이하게 찾을 수 있도록 했습니다.
미 의회는 작년, 1억 달러 이상
공적 자금이 투입된 학계의 연구 자료들은
자유 열람제를 통해 모두 공개되어야 한다는
취지의 법안을 제출했습니다.
그리고 올해, NASA는 도서관을 일반 대중에게 개방했습니다.
이제 자유 열람제가 탄력을 받기 시작헀죠.
하지만 이 자유 열람이 단순히
문서나 연구 자료를 열람하는 것만 의미하는 것은 아닙니다.
그 문서와 연구가 또한
쉽게 이해할 수 있도록 작성되었다는 것을 확실히 하는 것이기도 하죠.
다음으로 번역 문제입니다.
저는 번역이 제가 앞서 설명했던 여섯 다리 걸치면 모두 안다는 말에
들어맞지 않는다고 생각하는데요.
대신, 학자들이 자신들이 진행하는 연구를 맡아
그 번역물을 대중 매체에 공개하고
이를 통해 대중과 접촉하면 어떨까요?
만약 그렇게 된다면
대중과 학계 사이의 동떨어진 거리도
어느 정도 줄어들 수 있겠죠.
보시다시피, 저는 연구를 바보 수준으로 끌어내리려는 것이 아닙니다.
다만 연구 자료에 자유 열람제를 도입하고
논문 게재 장소를 바꾸고 좀 더 평이한 언어를 사용해서
세금으로 자금을 대는 데 일조하는 일반 대중들도
이를 이용할 수 있도록 하자는 거죠.
자유 열람제에는 이외에도 다른 이점이 있습니다.
대중에게 자신들의 세금이 어떻게
연구비로 사용되는지 공개함으로써
대학의 정체성을 다시 정의하고
그 정체성이 미식축구 팀이나
학위에 있는 것이 아니라
대학이 발표하는 연구에서 나오도록 하는 거죠.
대중과 학자들 사이에 건강한 관계가 형성되는 날
대중의 연구 참여도 활발해질 것입니다.
어떤 모습일지 상상이 가나요?
사회과학자가
지방 경찰의 감수성 훈련을 돕고
향후 훈련 방향을 위한 매뉴얼을 함께 작성한다면 어떨까요?
혹은 교수들이 지방 공립학교 와 상담을 진행하여
위기에 처한 학생들에게 어떤 식으로 개입할 것인지 정한뒤
그 결론을 지방 신문에 게재한다면 어떨까요?
왜냐하면 민주주의를 실현하는데는
잘 교육받고 정부를 취득한 대중의 존재가 필수적이기 때문입니다.
연구가 돈과 관료주의의 벽 뒤에 가려지는 대신
우리 바로 앞에서 공개 된다면 더 좋은 일 아닐까요?
저는 지금 박사 과정 학생이면서
제가 앞으로 속하게 될 집단을 비판하고 있습니다.
(웃음)
바로 몇 년 뒤에 학계에 뛰어들
사람의 행동으로서는 위험한 행동이죠.
하지만 지금처럼 이윤 목적의 저널에만
논문을 게재하면서 그 반향만 들을 뿐 대중에게 닿지 못하는
현상황이 지속된다면
제 대답은 "아니오"가 될 것입니다.
저는 활발하게 참여하는 민주적인 연구
사회에 스며들어 대중들과 함께 대화하는 연구의 가치를 믿습니다.
저는 대중이 단순히 가치있는 청중으로서 뿐만 아니라
유권자이자 참가자로서 존재하는 , 때로는 심지어 전문가가 되는
연구 풍토 속에서
연구하고 싶습니다.
이는 단순히 여러분에게
지식에 접근할 권리를 부여하는 것이 아닙니다.
이는 학계의 문화를 논문 게재에서 실생활로
말에서 행동으로 옮기는 것입니다.
여러분도 이 생각, 이 희망이 단순히 제 것만이 아니라는 것을
알아주셨으면 합니다.
저는 많은 학자, 선생님, 사서와 지역 사회의 구성원들의
어깨 위에 올라서 있습니다.
이들은 더 많은 사람들을 이 대화에 끌어들이는데 호의적입니다.
그리고 저는 여러분도 이 대화에 동참하기를 원합니다.
감사합니다.
(박수)
Verwijs je in een gesprek wel eens naar een onderzoek
dat je eigenlijk niet gelezen hebt?
(Gelach)
Ik zat onlangs met een vriend koffie te drinken
en ik zei: "Weet je, ik heb een nieuw onderzoek gelezen
dat beweert dat koffie het risico op depressies vermindert bij vrouwen."
Maar wat ik werkelijk gelezen had, was eigenlijk een tweet.
(Gelach)
Die luidde:
(Gelach)
"Volgens een nieuw onderzoek zou koffie drinken
het risico op depressies bij vrouwen verlagen.
(Gelach)
En die tweet bevatte een link naar de blog van de 'New York Times'
waar een gastblogger de resultaten van het onderzoek vertaalde
uit een artikel uit 'Live Science', dat zijn originele informatie haalde
van de nieuwspagina van de Harvard School of Public Health,
die het 'abstract' citeerde van de studie
die was gepubliceerd in een academisch tijdschrift.
(Gelach)
Het is zoals 'six degrees of separation' maar dan met onderzoek.
(Gelach)
Dus wanneer ik zei dat ik een onderzoek las,
las ik eigenlijk 59 letters die 10 jaar aan onderzoek samenvatten.
(Gelach)
Wanneer ik zei dat ik een onderzoek las,
las ik delen van een onderzoek
die samengevoegd waren door vier verschillende schrijvers
die niet de auteur waren,
voor het bij mij kwam.
Dat lijkt me niet correct.
Maar toegang krijgen tot origineel onderzoek is moeilijk,
omdat academici zich niet vaak inlaten met populaire media.
Je vraagt je misschien af
waarom academici geen contact zoeken met populaire media.
Waarschijnlijk zijn ze een betere informatiebron
dan publieke opinieleiders.
Niet?
(Gelach)
In een land met meer dan 4100 hogescholen en universiteiten
zou dit de norm moeten zijn.
Maar dat is het niet.
Hoe is het zover gekomen?
Om te snappen waarom onderzoekers geen contact zoeken met populaire media
moet je verstaan hoe universiteiten werken.
In de laatste zes jaar
doceerde ik op 7 verschillende hogescholen en universiteiten
in vier verschillende staten.
Ik ben een beetje een rondreizende professor.
(Gelach)
Op hetzelfde moment ben ik bezig met mijn doctoraat.
In al deze instituties werkt het onderzoek en publicatieproces op dezelfde manier.
Eerst doen onderzoekers onderzoek in hun vakgebied.
Om hun onderzoek te bekostigen, vragen ze subsidies of financiëring aan
en wanneer hun onderzoek af is,
schrijven ze een paper over hun ontdekkingen.
Daarna dienen ze het in bij de juiste academische tijdschriften.
Dan gaat het door een proces dat men peerreview noemt.
Dit betekent dat andere experten het gaan controleren
op accuratesse en geloofwaardigheid.
Wanneer het gepubliceerd is,
verkopen commerciële organisaties die informatie terug
aan universiteiten en openbare bibliotheken
via abonnementen op tijdschriften en databanken.
Dat is het systeem.
Onderzoek, schrijf, peerreview, publiceer en herhaal.
Mijn vrienden in ik noemen het: 'het monster voeden'.
Je snapt wel hoe dit problemen zou kunnen veroorzaken.
Het eerste probleem is dat onderzoek openbaar wordt gesubsideerd
maar commercieel wordt verspreid.
Elk jaar besteedt de federale regering 60 miljard dollar aan onderzoek.
Volgens de National Science Foundation
gaat 29% daarvan naar universiteiten die openbaar onderzoek doen.
Als je snel kan rekenen: dat is 17,4 miljard dollar.
Belastinggeld.
Slechts vijf bedrijven
distribueren het meeste openbaar gesubsideerd onderzoek.
In 2014 maakte één van deze bedrijven 1,5 milard dollar winst.
Het is een grote markt.
Je ziet de ironie hiervan wel in.
Als het publiek academisch onderzoek betaalt
maar nogmaals moet betalen om er toegang toe te krijgen,
lijkt het alsof we dubbel betalen.
Het andere grote probleem is dat veel academici weinig reden hebben
om ergens anders te publiceren dan in deze prestigieuze magazines.
Universiteiten schikken vaste aanstellingen en promotiesystemen
volgens hoe vaak wetenschappers publiceren.
Boeken en tijdschriftartikels zijn dus een soort betaalmiddel voor academici.
Meer publiceren helpt om vast aangesteld te worden en meer subsidies te verkrijgen.
Maar academici worden niet beloond om te publiceren via populaire media.
Dit is de status quo.
Het huidige academische ecosysteem.
Ik vind dat het niet zo moet zijn.
We kunnen enkele kleine aanpassingen maken om het verhaal te veranderen.
Laten we eerst toegang bespreken.
Universiteiten kunnen de status quo aanvechten
door wetenschappers te belonen
om niet enkel te publiceren in betaalde tijdschriften
maar ook in tijdschriften met open toegang en in populaire media.
De voorstanders van open toegang
beginnen wat vooruitgang te boeken in vele disciplines
en gelukkig beginnen enkele grote spelers dit op te merken.
Google Scholar heeft onderzoek met open toegang
doorzoekbaar en gemakkelijker te vinden gemaakt.
Het congres diende vorig jaar een wetsvoorstel in
waarin staat dat universitaire onderzoeksprojecten
met meer dan 100 miljoen aan subsidies
een politiek van open toegang zouden moeten hanteren.
Dit jaar opende NASA haar ganse onderzoeksbibliotheek voor het publiek.
Je ziet dus dat het idee aangrijpt.
Maar toegang gaat niet enkel over
het kunnen bemachtigen van een onderzoek of document.
Het is ook ervoor zorgen
dat dit document of onderzoek gemakkelijk begrepen wordt.
Laten we praten over vertalingen.
Met vertaling bedoel ik niet die 'six degrees of separation'
die ik eerder aanhaalde.
Wat als onderzoekers in plaats daarvan het onderzoek waar ze mee bezig zijn
naar populaire media konden vertalen
en contact met het publiek konden maken?
Als onderzoekers dit deden,
zou de afstand tussen het publiek en het onderzoek enorm verkleinen.
Ik stel niet voor om het onderzoek te versimpelen.
Ik stel enkel voor dat we het publiek toegang geven tot het onderzoek
en de focus verleggen naar het gebruik van heldere taal
zodat het publiek dat het onderzoek betaalt
het ook kan consumeren.
Er zijn nog andere voordelen aan deze aanpak.
Door het publiek te tonen hoe hun belastingsgeld wordt gebruikt
om onderzoek te financiëren,
kunnen ze de identiteit van de universiteiten herdefiniëren
zodat hun identiteiten niet enkel gebaseerd zijn op een sportploeg
of de beurzen die ze uitgeven
maar ook op het onderzoek dat daar gebeurt.
En wanneer er een gezonde verhouding is tussen het publiek en de wetenschappers
wordt publieke deelname aan onderzoek gestimuleerd.
Kun je je inbeelden hoe dat eruit zou kunnen zien?
Wat als sociale wetenschappers
de lokale politie hielpen om hun cursussen te herontwerpen
en daarna samen een handboek schreven om toekomstige cursussen vorm te geven.
Of wat als onze onderwijsprofessoren overlegden met lokale scholen
om te beslissen hoe je ingrijpt bij studenten die in gevaar zijn
en er over schreven in een lokaal dagblad?
Want in een werkende democratie
zijn een goed opgeleid en geïnformeerd publiek noodzakelijk.
In plaats van onderzoek dat plaatsvindt achter betaalmuren en bureaucratie,
zou het toch beter zijn als het zich recht voor onze ogen ontplooide?
Als doctoraatsstudente,
besef ik dat ik de club bekritiseer waarvan ik lid wil worden.
(Gelach)
Het is gevaarlijk om dit te doen
aangezien ik in enkele jaren op de academische arbeidsmarkt zal zijn.
Maar als de status quo in academisch onderzoek
publiceren in de echokamers van commerciële tijdschriften is
die nooit het publiek bereiken,
zal mijn antwoord zijn: vergeet het maar.
Ik geloof in inclusief, democratisch onderzoek
dat werkt in de gemeenschap en praat met het publiek.
Ik wil werken aan onderzoek en in een academische cultuur
waar het publiek niet enkel een waardevolle doelgroep is,
maar ook een onderdeel en deelnemer.
En in sommige gevallen zelfs de expert.
Dit gaat er niet enkel om,
jullie toegang te geven tot de informatie.
De bedoeling is om de academische cultuur te veranderen
van publiceren naar uitvoeren
en van praten naar doen.
Je moet weten dat dit idee, deze hoop --
niet enkel van mij komt.
Ik sta op de schouders van vele onderzoekers, leerkrachten,
bibliothecarissen en gemeenschapsleden
die ook meer mensen in de conversatie willen betrekken.
Ik hoop dat je je bij ons komt voegen.
Bedankt!
(Applaus)
Já deram por, no meio duma conversa, se estarem a referir a um estudo
que não leram realmente?
(Risos)
Há uns dias, estava a tomar café com uma amiga e disse:
"Sabes, li um novo estudo
"que diz que o café reduz o risco de depressão nas mulheres."
Mas, na realidade, o que eu lera foi um "tweet".
(Risos)
Dito isto...
(Risos)
"Um novo estudo diz que beber café pode reduzir o risco de depressão nas mulheres."
(Risos)
Esse "tweet" tinha um "link" para o "blog" do New York Times,
onde um "blogger" convidado traduziu as conclusões do estudo
a partir de um artigo da "Live Science",
que conseguira a informação original
do "site" de notícias da Faculdade de Saúde Pública de Harvard,
que citava o resumo do estudo,
que sumariava o estudo propriamente dito publicado numa revista académica.
(Risos)
É como a teoria dos seis graus de separação,
mas em relação à pesquisa.
(Risos)
Por isso, quando disse que li um estudo,
o que lera na realidade foram 59 caracteres que resumiram 10 anos de pesquisa.
(Risos)
Assim, quando disse que li um estudo,
estava a ler fragmentos do estudo
que foram agrupados por quatro escritores diferentes
que não eram o autor,
antes de chegar a mim.
Isso não parece correto.
Mas é difícil aceder a uma pesquisa original
porque os académicos não se envolvem regularmente com os "media" populares.
Talvez vocês estejam a questionar:
"Porque é que os académicos não usam os 'media' populares?"
Parece que seriam uma fonte de informação
mais legítima do que os comentadores.
Certo?
(Risos)
Num país com mais de 4100 faculdades e universidades,
essa deveria ser a norma.
Mas não é.
Então, como chegámos a este ponto?
Para entender por que razão os académicos não usam os "media" populares,
temos de entender primeiro como funcionam as universidades.
Ora, nos últimos seis anos,
ensinei em sete faculdades e universidades diferentes
em quatro estados diferentes.
Sou uma espécie de auxiliar extraordinária.
(Risos)
E, ao mesmo tempo, estou a preparar o meu doutoramento.
Em cada uma destas diferentes instituições,
o processo de pesquisa e de publicação é igual.
Em primeiro lugar, os académicos produzem pesquisas nas suas áreas.
Para financiar a sua pesquisa, pedem bolsas públicas e privadas
e, depois de a pesquisa estar concluída,
escrevem um artigo sobre as suas conclusões.
Depois enviam esse artigo a revistas académicas relevantes.
Passam depois por um processo de revisão pelos pares,
o que significa que outros especialistas
verificam se é rigoroso e credível.
E depois, uma vez publicado,
as companhias comerciais vendem essa informação
às universidades e às bibliotecas públicas
através de subscrições de revistas e bases de dados.
É esse o sistema.
Pesquisar, escrever, revisão por pares, publicar, repetir.
Os meus amigos e eu chamamos a isto "alimentar o monstro".
E podemos ver como isto pode criar alguns problemas.
O primeiro problema é que a maior parte da pesquisa académica
é financiada publicamente mas distribuída de forma privada.
Todos os anos, o governo federal
gasta 60 mil milhões de dólares em pesquisa.
De acordo com a Fundação Nacional para a Ciência,
29% disso vai para universidades públicas de investigação.
Portanto, se forem rápidos no cálculo, isso são 17 400 milhões de dólares.
Dólares dos contribuintes.
Há apenas cinco empresas responsáveis pela distribuição
da maior parte da pesquisa financiada publicamente.
Em 2014, uma só dessas companhias teve 1500 milhões de dólares de lucros.
É um grande negócio.
E aposto que conseguem ver a ironia.
Se o público financia a pesquisa dos académicos,
mas depois tem de pagar outra vez para ter acesso aos resultados,
paga duas vezes.
E o outro grande problema
é que os académicos não têm muitos incentivos
para publicar fora destas revistas prestigiadas e baseadas em assinaturas.
O sistema universitário de contratação e promoção de professores
depende do número de vezes que os académicos publicam.
Portanto, os livros e os artigos são uma espécie de moeda para os académicos.
A publicação de artigos ajuda-nos a termos um contrato e mais bolsas no futuro.
Mas os académicos não são recompensados por publicarem nos "media" populares.
Portanto, é este o status quo
do atual ecossistema académico.
Mas não me parece que tenha de ser assim.
Podemos fazer algumas alterações simples para mudar o guião.
Primeiro, vou discutir o acesso.
As universidades podem começar a desafiar o status quo
recompensando os académicos
por publicarem não só nessas revistas baseadas em assinaturas,
mas em revistas de acesso aberto bem como nos "media" populares.
Ora, o movimento de acesso livre
está a começar a ganhar peso em muitas disciplinas,
e felizmente, outros grandes actores começaram a notá-lo.
O Google Scholar tornou a pesquisa de acesso aberto
pesquisável e mais fácil de encontrar.
O Congresso, no ano passado, aprovou uma lei
que sugere que os projectos de investigação académica
com um financiamento superior a 100 milhões ou mais
devem desenvolver uma política de acesso livre.
E este ano, a NASA abriu todo o seu arquivo de pesquisa ao público.
Portanto, esta ideia está a começar a ganhar força.
Mas o acesso não é só poder aceder
a um documento ou a um estudo.
Também tem a ver com ter a certeza
que esse documento ou estudo é bem entendido.
Portanto, falemos sobre a "tradução".
Não vejo a tradução como os seis graus de separação
que usei antes como ilustração.
Em vez disso, e se os académicos fossem capazes de pegar na sua pesquisa
e traduzi-los nos "media" populares
para que chegassem ao público?
Se os académicos fizessem isso,
os graus de separação entre o público e a pesquisa
iriam reduzir-se muito.
Portanto, não sugiro que a pesquisa seja menos inteligente.
Sugiro apenas que se dê ao público acesso livre à pesquisa,
que mudemos os meios e que usemos linguagem simples
de forma a que o público que paga pela pesquisa
possa também consumi-la.
E há outros benefícios desta abordagem.
Ao mostrar ao público a forma como os dólares dos seus impostos
são usados no financiamento da pesquisa,
podemos começar a redefinir as identidades das universidades
por forma a que não sejam definidas apenas com base na equipa de futebol
ou nas classificações atribuídas
mas na pesquisa aí realizada.
E quando há uma relação saudável entre o público e os académicos,
isso encoraja a participação do público na pesquisa.
Podem imaginar como seria isso?
E se os sociólogos
ajudassem a polícia local a redesenhar a sua formação sobre a sensibilidade
e depois escrevessem em conjunto um manual
para modelar as formações futuras?
Ou, e se os professores de pedagogia falassem com as nossas escolas públicas
para decidirem como iriam intervir nos nossos alunos em risco
e depois escrevessem sobre isso num jornal local?
Porque uma democracia que funcione
exige que o público esteja bem informado.
Em vez de a pesquisa se realizar com assinaturas pagas e burocracia
não seria melhor que se desenrolasse mesmo à nossa frente?
Ora, como uma estudante de doutoramento,
percebo que estou a criticar o clube em que quero entrar.
(Risos)
O que é uma coisa perigosa,
pois estarei no mercado de trabalho académico dentro de poucos anos.
Mas se o status quo na pesquisa académica
é publicar nas câmaras de eco das revistas que visam o lucro
e que nunca chegarão ao público,
podem acreditar que a minha resposta será "não".
Eu acredito numa pesquisa inclusiva e democrática
que trabalhe com a comunidade e que fale com o público.
Quero trabalhar numa pesquisa e numa cultura académica
em que o público não seja visto apenas como uma audiência rentável,
mas como um elemento constitutivo, como participante.
E nalguns casos, até como perito.
E isto não tem a ver só
com dar-nos acesso à informação.
Tem a ver com mudar a cultura académica de "publicar" para "praticar"
e de "falar" para "fazer".
E devem saber que esta ideia, esta esperança
não é só minha.
Baseio-me na experiência de muitos académicos, professores,
bibliotecários e membros da comunidade
que também defendem a inclusão de mais pessoas na discussão.
Espero que vocês se juntem também à nossa discussão.
Obrigada.
(Aplausos)
Você já se pegou citando numa conversa um estudo
que você na verdade não chegou a ler?
(Risos)
Eu estava tomando um café com uma amiga outro dia
e disse a ela: "Sabe, li um estudo recente
que afirma que o café reduz o risco de depressão em mulheres".
Só que, na verdade, eu havia lido isso no Twitter.
(Risos)
E o que eu li foi...
(Risos)
"Um estudo recente diz que beber café pode reduzir o risco de depressão em mulheres".
(Risos)
Esse tuíte tinha um link para o blogue do "New York Times",
onde um blogueiro convidado tinha traduzido as descobertas
de um artigo da "Live Science",
que pegou a informação original
do site da Escola de Saúde Pública de Harvard,
que mencionava a introdução do estudo,
que resumia o estudo de fato, publicado numa revista acadêmica.
(Risos)
É como os seis graus de separação, mas na área de pesquisa.
(Risos)
Quando eu disse que li um estudo,
o que eu li na verdade foram 59 caracteres que resumiam 10 anos de pesquisa.
(Risos)
Então, quando disse que li um estudo,
eu tinha lido frases de um estudo
unidas em relatos feitos por quatro pessoas diferentes,
e nenhuma delas era o autor,
até que chegasse a mim.
Isso não parece certo,
mas o acesso a pesquisas originais é difícil
porque os pesquisadores não interagem muito com as mídias populares.
Talvez você se pergunte:
"Por que eles não se misturam muito com as mídias populares?
Talvez fossem uma fonte mais confiável de informação do que a mídia tradicional."
Né?
(Risos)
Num país com mais de 4,1 mil faculdades e universidades,
me parece que isso devia ser a regra,
mas não é.
Então, como chegamos nessa situação?
Para entendermos por que pesquisadores não se misturam com as mídias populares,
precisamos antes entender como funcionam as universidades.
Nos últimos seis anos,
lecionei em sete faculdades e universidades diferentes,
em quatro estados.
Sou meio frenética como professora substituta.
(Risos)
Ao mesmo tempo, estou cursando meu PhD.
Em todas essas diferentes instituições,
o processo de pesquisa e publicação funciona do mesmo jeito.
Primeiro, os pesquisadores produzem pesquisas em suas áreas de conhecimento.
Pra bancar suas pesquisas, eles concorrem a investimentos público e privado
e, quando concluem a pesquisa, escrevem um artigo sobre suas descobertas.
Aí, eles enviam esse artigo a revistas acadêmicas importantes,
que passa por um processo chamado de revisão paritária,
que basicamente significa que outros especialistas
verificam a exatidão e credibilidade do artigo.
Aí, uma vez publicado,
empresas que visam o lucro vendem essa informação
de volta às universidades e bibliotecas públicas
por meio de assinaturas de acesso a revistas e bases de dados.
É assim que funciona.
Pesquisa, escreve, revisa, publica e repete.
Eu e meus amigos chamamos isso de "alimentar o monstro".
Dá pra ver como isso pode ser problemático.
Primeiro, a maioria das pesquisas acadêmicas utiliza recursos públicos,
mas é distribuída de forma fechada e paga.
Todos os anos, o governo norte-americano gasta US$ 60 bilhões em pesquisa.
De acordo com a National Science Foundation,
29% disso vai para universidades públicas de pesquisa.
É só fazermos os cálculos: são US$ 17,4 bilhões,
oriundos de nossos impostos.
E só cinco corporações são responsáveis
pela distribuição de pesquisas feitas com dinheiro público.
Em 2014, somente uma dessas empresas teve um lucro de US$ 1,5 bilhões.
É um negócio bem lucrativo.
Aposto que vocês percebem a ironia aqui.
Se o dinheiro público está financiando pesquisas acadêmicas
e depois temos que pagar novamente para ter acesso aos resultados,
estamos pagando duas vezes pela mesma coisa.
Outro grande problema
é que a maioria dos pesquisadores não recebem muito incentivo
para que publiquem suas pesquisas fora dessas revistas pagas e de prestígio.
As universidades criam seus sistemas de promoção e estabilidade
em torno da quantidade de publicações dos pesquisadores.
Livros e artigos publicados são uma forma de moeda para os pesquisadores.
Publicar artigos os ajuda a obter estabilidade
e mais investimentos futuros em pesquisa,
mas os pesquisadores não ganham nada se publicarem em mídias populares.
Então, esse é o status quo, o sistema de pesquisa acadêmica atual,
mas acho que não precisa ser assim.
Podemos fazer algumas mudanças simples pra transformar esse cenário.
Primeiro, vamos começar pelo acesso às pesquisas.
As universidades podem começar a desafiar o status quo
recompensando pesquisadores por publicarem não apenas nessas revistas por assinatura,
mas também em jornais de livre acesso e em mídias populares.
O movimento de acesso livre está começando a progredir em muitas disciplinas
e, felizmente, outros importantes atores começaram a perceber isso.
O Google Acadêmico tornou a pesquisa de livre acesso
pesquisável e mais fácil de encontrar.
Ano passado, o congresso norte-americano apresentou um projeto de lei
que sugere que projetos de pesquisa acadêmica
com mais de US$ 100 milhões em financiamento
deviam desenvolver uma política de livre acesso
e, este ano, a NASA tornou pública toda sua biblioteca de pesquisa.
Dá pra ver que essa ideia está começando a pegar.
Mas ter acesso não é apenas conseguir pôr as mãos em um documento ou estudo.
É também garantir que esse documento ou estudo seja facilmente compreendido.
Então, vamos falar de tradução.
A intenção não é que essa tradução pareça com os seis graus de separação
que mencionei anteriormente.
Na verdade, e se os pesquisadores pudessem pegar as pesquisas que realizam
e as traduzissem nas mídias populares, conseguindo interagir com o público?
Se eles fizessem isso,
os graus de separação entre o público e a pesquisa diminuiriam muito.
Vejam, não estou sugerindo uma queda da qualidade das pesquisas,
mas que tornemos essas pesquisas acessíveis ao público
e que mudemos o meio e nos concentremos em usar linguagem comum
pra que o público que paga por essas pesquisas também possa se utilizar delas.
Também há outros benefícios nessa abordagem.
Ao mostrar ao público como seus impostos são usados no financiamento de pesquisas,
podemos começar a redefinir a identidade das universidades
para que essas identidades não se baseiem apenas em times de futebol
ou nas promoções que concedem,
mas também nas pesquisas produzidas nessas universidades.
Quando há uma relação saudável entre os pesquisadores e o público,
isso encoraja a participação do próprio público nas pesquisas.
Dá pra imaginar como seria isso?
E se os cientistas sociais
ajudassem a polícia local a reformular seus treinamentos de sensibilidade
e colaborativamente escrevessem um manual para treinamentos-modelo futuros?
E se nossos professores universitários conversassem com escolas públicas locais
pra decidir como lidar com nossos alunos em situação de risco
e escrevessem sobre isso num jornal local?
Numa democracia plena, o público deve poder estar bem-instruído e bem-informado.
Em vez de as pesquisas acontecerem sob burocracia e em revistas pagas,
não seria melhor se elas acontecessem bem diante dos nossos olhos?
Bem, como estudante de PhD,
sei que estou criticando o grupo ao qual quero me juntar...
(Risos)
o que é algo perigoso,
já que estarei trabalhando no mundo acadêmico daqui a dois anos.
Mas, se o status quo da pesquisa acadêmica
é publicar no isolamento das revistas de acesso pago
que nunca alcançam o público,
podem ter certeza de que não vou concordar com isso.
Acredito numa pesquisa inclusiva e democrática
que atua com a comunidade e se comunique com o público.
Quero trabalhar em pesquisas e numa cultura acadêmica
em que o público seja visto não apenas como fonte de recursos,
mas como parte integrante, como participante
e, em alguns casos, até como especialista.
Não se trata apenas de dar a vocês acesso à informação,
mas trata-se de mudar a cultura acadêmica de publicação para prática
e de falar para fazer.
E devo dizer que essa ideia, essa esperança, não é só minha.
Estou aqui graças a pesquisadores, professores,
bibliotecários e membros da comunidade que vieram antes de mim
e que também defendem a inclusão de mais pessoas nesse debate.
Espero que vocês se juntem ao debate também.
Obrigada.
(Aplausos)
Вы когда-нибудь ссылались в разговоре на исследование,
которое на самом деле даже не читали?
(Смех)
На днях я пила кофе с другом и сказала:
«Знаешь, я тут вычитала в новом исследовании,
что кофе снижает риск возникновения депрессии у женщин».
Но на самом деле я прочитала всего лишь запись в твиттере.
(Смех)
Где было написано:
(Смех)
«Учёные полагают, что потребление кофе может снизить уровень депрессии у женщин».
(Смех)
И в той записи содержалась ссылка на блог New York Times,
где приглашённый блогер излагал результаты исследования
из статьи Live Science,
которые изначально взяли информацию
с новостного сайта Гарвардской медицинской школы,
которые процитировали аннотацию к реальному исследованию,
которая кратко излагала само исследование, опубликованное в научном журнале.
(Смех)
Это как теория шести рукопожатий,
но с исследованием.
(Смех)
Так что когда я сказала, что прочитала исследование,
то на деле это было краткое обобщение 10-летнего исследования в 59 символах.
(Смех)
Так что когда я сказала, что прочитала исследование,
то, по сути, читала отрывки этого исследования,
которые сложили вместе четыре разных человека,
не являющихся авторами,
перед тем, как оно попало ко мне.
Это не кажется мне правильным.
Но получить доступ к оригинальным исследованиям сложно,
потому что учёные обычно не сотрудничают с популярными медиа.
И вы, возможно, задаётесь вопросом:
почему учёные не общаются с прессой?
Ведь они кажутся более надёжными источниками информации,
чем эксперты в СМИ.
Ведь так?
(Смех)
В стране, где более 4 100 колледжей и университетов,
это, казалось бы, должно быть нормой.
Но это не так.
Как же так получилось?
Чтобы понять, почему учёные не общаются с популярными СМИ,
для начала нужно разобраться, как работают университеты.
Последние лет шесть
я преподавала в семи разных колледжах и университетах
в четырёх разных штатах.
Я непревзойдённый внештатный сотрудник.
(Смех)
И в то же время я пишу диссертацию.
Во всех этих различных институтах
исследования и процесс публикации проходят одинаково.
Сначала учёные проводят исследования в своих областях.
За средствами для исследований подают заявки на государственные и частные гранты
и, когда исследования закончены,
пишут отчёты о своих открытиях.
Эти отчёты затем отсылаются в соответствующие научные журналы.
Затем они проходят рецензирование,
то есть, по сути, другие специалисты
проверяют их на точность и правдоподобие.
А затем, когда они публикуются,
коммерческие организации перепродают эту информацию
обратно в институты и публичные библиотеки
через подписки на журналы и базы данных.
Вот так работает система.
Исследование, отчёт, рецензирование, публикация — и всё заново.
Мы с друзьями называем это «покормить монстра».
И вы видите, как это может породить некоторые проблемы.
Первая проблема в том, что большинство научных исследований
финансируются обществом, но распространяются частным образом.
Ежегодно федеральное правительство тратит 60 миллиардов долларов на исследования.
Согласно Национальному научному фонду,
29% средств идёт в государственные исследовательские институты.
Если вы умеете быстро считать, то это 17,4 миллиарда долларов...
полученных от налогоплательщиков.
И лишь пять корпораций занимаются распространением
большей части финансируемых государством исследований.
В 2014 году только одна компания заработала 1,5 миллиарда долларов прибыли.
Это крупный бизнес.
И я готова поклясться, что вы увидели здесь иронию.
Если общественность финансирует научные исследования,
а затем нужно снова платить, чтобы получить доступ к результатам,
мы, по сути, платим за это дважды.
А другая крупная проблема
заключается в том, что многие учёные не горят желанием
публиковаться где-то, помимо этих престижных журналов с подпиской.
Университеты раздают должности и повышают в званиях
согласно тому, сколько раз учёные публикуются.
Поэтому книги и журнальные статьи — это своего рода валюта для учёных.
Публикация статей способствует получению должности и исследовательских грантов.
Но учёных не поощряют за публикации в популярных СМИ.
Это статус-кво.
Современная академическая среда обитания.
Но я думаю, что так быть не должно.
Мы можем сделать простые изменения, чтобы поменять ход событий.
Давайте начнём с обсуждения доступа.
Университеты могут приступить к оспариванию статус-кво,
награждая учёных за публикации
не только в этих журналах, доступных по подписке,
но и в журналах с открытым доступом, а также в популярных медиа.
На данный момент движение открытого доступа набирает обороты
во многих дисциплинах,
и, к счастью, некоторые крупные игроки начали обращать внимание.
Google Scholar сделал возможным и упростил поиск
публикаций со свободным доступом.
В Конгрессе США в прошлом году внесли законопроект,
в котором предлагается переводить на принцип свободного доступа
научно-исследовательские проекты
с финансированием в 100 миллионов и более.
А в этом году NASA открыло всю библиотеку с исследованиями публике.
Как видите, эта идея набирает обороты.
Но доступность заключается не только в возможности
получить документ или исследование на руки,
но и в том, чтобы быть уверенным,
что документ или исследование просты для понимания.
Давайте поговорим об интерпретации.
Не как в теории шести рукопожатий,
продемонстрированной мною ранее.
Что, если вместо этого учёные могли бы взять своё исследование
и переработать его для популярных медиа,
таким образом находя общий язык с непрофессионалами?
Если бы учёные делали это,
число звеньев, разделяющих общественность и науку,
заметно бы снизилось.
Понимаете, я не предлагаю упрощение исследования.
Я просто думаю, что важно открыть доступ к исследованиям,
изменить способ этого доступа и использовать простой язык,
чтобы общество, которое платит за исследования,
могло их читать.
Есть и другие плюсы такого подхода.
Показывая обществу, как их налоги
вкладываются в исследования,
университеты могут начать менять своё самосознание,
которое будет основываться не только на их футбольной команде
или присуждаемых ими учёных степенях,
но и на исследованиях, которые там проводятся.
И когда установятся здоровые отношения между обществом и учёными,
повысится участие общественности в исследованиях.
Вы можете себе представить, на что это будет похоже?
Что, если бы учёные-социологи
помогли местной полиции переосмыслить проводимые ими тренировки восприимчивости
и затем совместно написали инструкцию для проведения последующих тренировок?
Или если бы наши профессора педагогики дали совет местным школам,
как поддержать учеников, находящихся в группе риска,
а затем написали бы об этом в местной газете?
Потому что для функционирующей демократии
нужно, чтобы общество было хорошо образованно и осведомлено.
Вместо того, чтобы проводить исследования с ограниченным доступом и бюрократией,
не лучше ли, чтобы они проходили прямо у нас на глазах?
Как аспирант,
я понимаю, что рублю сук, на котором собираюсь сидеть.
(Смех)
А это делать опасно,
ведь я собираюсь выйти на академический рынок труда через пару лет.
Но если статус-кво в научных исследованиях —
публикации в замкнутом мире коммерческих научных журналов,
которые никогда не доходят до общества,
поверьте мне на слово, моим ответом будет: «Не-а».
Я верю во всеобщие демократические исследования,
которые проводятся в социуме и обращены к людям.
Я хочу работать в научной исследовательской культуре,
в которой люди рассматриваются не только как ценные слушатели,
но и как субъекты, участники.
А в некоторых случаях и как специалисты.
И это касается не только
предоставления доступа для вас,
но и переноса цели академической культуры с публикаций на практику
и с разговоров на действия.
И я хочу, чтобы вы знали, что эта мысль, эта надежда
свойственна не только мне.
Я представляю точку зрения многих учёных, преподавателей,
библиотекарей и членов сообщества,
которые также выступают за вовлечение большей массы людей в этот диалог.
Я надеюсь, вы тоже присоединитесь к нашему диалогу.
Спасибо.
(Аплодисменты)
Spomenuli ste niekedy pri rozhovore štúdiu,
ktorú ste vlastne nečítali?
(smiech)
Bola som na káve s priateľkou
a hovorím – čítala som štúdiu,
podľa ktorej káva znižuje riziko depresie u žien.
V skutočnosti som si prečítala iba tweet.
(smiech)
Bolo v ňom:
(smiech)
Podľa novej štúdie môže pitie kávy znížiť riziko depresie u žien.
(smiech)
V tom tweete bol odkaz na blog New York Times,
v ktorom hosťujúci blogger preložil výsledky štúdie
z článku Live Science,
ktorá pôvodné informácie získala
zo stránky so správami z Harvard School of Public Health,
ktorá citovala zhrnutie zo štúdie,
ktoré sumarizovalo štúdiu publikovanú v akademickom časopise.
(smiech)
Je to ako 6 stupňov separácie,
akurát s výskumom.
(smiech)
Takže keď som povedala, že som čítala štúdiu,
v skutočnosti som si prečítala 59 znakov, ktoré zhrnuli 10 rokov výskumu.
(smiech)
Takže keď som povedala, že som čítala štúdiu,
prečítala som si len úryvky zo štúdie,
ktoré dali dokopy štyria rôzni pisatelia,
ktorí neboli autorom.
Až potom sa to dostalo ku mne.
Tak by to byť nemalo.
No prístup k originálnemu výskumu je zložitý,
pretože akademici pravidelne v populárnych médiách nevystupujú.
Možno sa pýtate,
prečo akademici nevystupujú v populárnych médiách?
Zdá sa, že by boli dôveryhodnejším zdrojom informácií
ako odborníci z médií.
No nie?
(smiech)
V krajine s viac ako 4 100 vysokými školami a univerzitami
by to malo byť normou.
No nie je.
Ako sme teda dospeli až sem?
Na pochopenie neúčasti odborníkov v populárnych médiách
najprv musíme pochopiť fungovanie univerzít.
Počas posledných 6 rokov
som vyučovala na 7 rôznych vysokých školách
v 4 rôznych štátoch.
Som zaujímavý príklad asistujúcej učiteľky.
(smiech)
Zároveň sa snažím o titul PhD.
Vo všetkých týchto inštitúciách
výskum a proces publikácie funguje rovnako.
Vzdelanci najprv predložia výskum vo svojich oboroch.
Kvôli financovaniu výskumu požiadajú o verejný alebo súkromný grant.
Po dokončení výskumu
o svojich poznatkoch napíšu prácu.
Túto prácu odošlú do príslušných akademických časopisov.
Nasleduje proces tzv. posúdenia,
čo je vlastne kontrola iných expertov
kvôli presnosti a dôveryhodnosti.
Potom, po publikácii,
profitové spoločnosti tieto informácie predajú
späť univerzitám a verejným knižniciam
prostredníctvom predplatného časopisu a databázy.
Takto teda funguje systém.
Výskum, písanie, posúdenie, publikovanie a znova dokola.
S priateľmi to voláme kŕmenie príšery.
Ako vidíte, môže to spôsobovať problémy.
Prvým problémom je, že akademický výskum je financovaný verejne,
ale šírený privátne.
Federálna vláda minie na výskum 60 miliárd dolárov ročne.
Podľa National Science Foundation
20 % z toho ide na univerzity s verejným výskumom.
Ak ste dobrí v matematike, je to 17,4 miliardy dolárov.
Z daní.
Za šírenie väčšiny verejne financovaného výskumu
je zodpovedných iba 5 spoločností.
V roku 2014 len jedna z nich zarobila 1,5 miliardy dolárov vo výnosoch.
Ide o veľký biznis.
Určite v tom vidíte tú iróniu.
Keď verejnosť financuje akademický výskum,
no musíme zaplatiť znova, aby sme sa dostali k výsledkom,
platíme za to vlastne dvakrát.
Ďalším problémom je,
že väčšina akademikov nie je veľmi motivovaná
publikovať mimo tieto prestížne platené časopisy.
Univerzity zakladajú svoje systémy doživotnej profesúry a povýšenia
na tom, ako často vzdelanci publikujú.
Takže knihy a články v časopisoch sú pre nich istou formou meny.
Publikovanie článkov vám pomáha pri nadobúdaní titulov a získaní grantu.
Akademici však nie sú odmenení za publikovanie v populárnych médiách.
To je teda súčasný stav.
Súčasný akademický ekosystém.
Nemyslím si však, že by to tak muselo byť.
V tomto procese môžeme urobiť niekoľko malých zmien.
Začnime pri prístupe.
Univerzity môžu zmeniť súčasný stav tým,
že vzdelancov začnú odmeňovať za publikovanie
nielen v platených časopisoch,
ale aj vo voľne prístupných časopisoch a populárnych médiách.
Hnutie za otvorený prístup začína žať úspechy
v mnohých disciplínach
a našťastie si to začínajú všímať už aj veľkí hráči.
Google Scholar sprístupnil výskum s voľným prístupom
na vyhľadávanie, ktoré je teraz jednoduchšie.
Kongres minulý rok predložil zákon,
ktorý navrhuje, aby akademické výskumné projekty
s financovaním nad 100 miliónov
zaviedli politiku voľného prístupu.
NASA tohto roku sprístupnila pre verejnosť celú svoju výskumnú knižnicu.
Ako vidíte, táto myšlienka začína byť populárna.
No prístup nie je iba o tom,
že sa dostanete k dokumentu alebo štúdii.
Je to aj o zaistení
jednoduchého pochopenia daného dokumentu alebo štúdie.
Prejdime teraz na interpretácie.
Nepredpokladám, že budú vyzerať ako šesť stupňov separácie,
ktoré som uviedla predtým.
Čo keby miesto toho vzdelanci mohli daný výskum, na ktorom pracujú,
prepracovať pre populárne médiá
a zapojiť do toho verejnosť?
Ak by k tomu došlo,
stupne separácie medzi verejnosťnou a výskumom
by boli omnoho menšie.
Nenavrhujem teraz zjednodušenie výskumu.
Iba to, že by sme verejnosti dali prístup k výskumu,
zmenili priestor a zamerali pozornosť na používanie obyčajného jazyka,
aby si ho aj verejnosť, ktorá tento výskum platí,
mohla prečítať.
Tento prístup má aj ďalšie výhody.
Zverejnenie toho, ako je nakladané s daňovými prostriedkami
v prípade financovania výskumu,
môže začať meniť identity univerzít tak,
že už nebudú založené iba na futbalovom tíme
alebo na tituloch, ktoré udeľujú,
ale na výskume, ktorý tam prebieha.
Keď medzi verejnosťou a vzdelancami existuje zdravý vzťah,
podnecuje to verejnosť na účasť na výskume.
Viete si to predstaviť?
Čo ak by sociálni vedci
pomáhali miestnej polícii pri zmene jej školení senzitivity
a potom spoločne napísali príručku pre budúce modelové školenia?
Alebo čo ak by miestni profesori konzultovali s verejnými školami
pri rozhodovaní o intervencii v prípade rizikových študentov,
a potom o tom napísali do miestnych novín?
Funkčná demokracia
si vyžaduje kvalitne vzdelanú a informovanú verejnosť.
Nebolo by lepšie, keby výskum neblokovali poplatky a byrokracia,
ale odohrával sa priamo pred našimi očami?
Ako študentke PhD.
je mi jasné, že kritizujem inštitúciu, ku ktorej sa chcem pridať.
(smiech)
Je to nebezpečné,
keďže o pár rokov budem na akademickom trhu práce.
No ak súčasným stavom akademického výskumu
je publikovanie v rámci profitových časopisov,
ktoré sa nikdy k verejnosti nedostanú,
môžete mi veriť, že moja odpoveď bude záporná.
Verím v inkluzívny a demokratický výskum,
ktorý zapája komunitu a komunikuje s verejnosťou.
Chcem pracovať vo výskume a akademickej kultúre,
kde verejnosť nie je iba hodnotným publikom,
ale súčasťou, účastníkom.
V niektorých prípadoch dokonca expertom.
Nie je to iba
o umožnení prístupu k informáciám pre vás.
Je to o zmene akademickej kultúry z publikovania na prax,
z rečí na činy.
Mali by ste vedieť, že táto myšlienka, táto nádej,
neprichádza iba odo mňa.
Za mnou je mnoho vzdelancov, učiteľov,
knihovníkov a členov komunity,
ktorí sa tiež dožadujú zapojenia viacerých ľudí do tejto konverzácie.
Verím, že sa zapojíte aj vy.
Ďakujem.
(potlesk)
Da li ste ikada primetili da u razgovoru pominjete neku studiju
koju zapravo niste pročitali?
(Smeh)
Sedela sam uz kafu sa prijateljicom pre neki dan
i rekla sam: „Znaš, čitala sam novu studiju
koja kaže da kafa smanjuje rizik od depresije kod žena.“
Ali, u stvari sam pročitala tvit.
(Smeh)
Koji je rekao -
(Smeh)
„Nova studija kaže da ispijanje kafe može umanjiti rizik od depresije kod žena.“
(Smeh)
A taj tvit je imao link za blog Njujork Tajmsa,
gde je gostujući bloger preveo nalaze studije
iz članka na sajtu „Nauka uživo“,
a koji je izvukao prvobitne informacije
sa sajta Harvardske škole za javno zdravlje,
koji je citirao pravi apstrakt studije,
koji je sažeo stvarnu studiju objavljenu u akademskom časopisu.
(Smeh)
To je kao teorija o šest stepeni razdvajanja,
ali sa istraživanjima.
(Smeh)
Tako, kada sam rekla da sam pročitala studiju,
zapravo sam pročitala 59 znakova koji su saželi 10 godina istraživanja.
(Smeh)
Tako da, kada sam rekla da sam pročitala studiju,
čitala sam delove studije
koje je sastavilo četiri pisca
koji nisu autori,
pre nego što je došla do mene.
To ne deluje ispravno.
Međutim, pristupiti originalnom istraživanju je teško,
jer akademici ne učestvuju redovno u popularnim medijima.
Možda se pitate
zašto se akademici ne angažuju u popularnim medijima.
Čini se da bi bili opravdaniji izvor informacija
od medijskih stručnjaka.
Zar ne?
(Smeh)
U zemlji sa preko 4 100 fakulteta i univerziteta,
čini se da bi to trebalo da bude normalno.
Ali nije.
Pa, kako smo ovde dospeli?
Da biste razumeli zašto se naučnici ne uključuju u popularne medije,
najpre morate razumeti kako univerziteti funkcionišu.
Poslednjih šest godina
predavala sam na sedam različitih fakulteta i univerziteta
u četiri različite države.
Dođem kao neki asistent stručnjak.
(Smeh)
Istovremeno radim na sticanju doktorskog zvanja.
U sve te četiri različite institucije,
proces istraživanja i objavljivanja funkcioniše isto.
Najpre naučnici izrade istraživanje u okviru svoje oblasti rada.
Da bi finansirali svoje istraživanje, konkurišu za javna i privatna sredstva
i, nakon što se istraživanje završi,
napišu rad o svojim nalazima.
Zatim pošalju taj rad odgovarajućim akademskim časopisima.
Onda on prolazi kroz proces zvani pregled kolega,
što u suštini znači da ga drugi stručnjaci
proveravaju u pogledu tačnosti i verodostojnosti.
A potom, kada bude objavljen,
profitne kompanije opet vraćaju te informacije na prodaju
univerzitetima i javnim bibliotekama
kroz časopis i pretplate na baze podataka.
Dakle, takav je sistem.
Istraživanje, pisanje, pregled kolega, objavljivanje, pa sve iznova.
Moji prijatelji i ja ga zovemo hranjenje čudovišta.
Vidite kako to može da napravi probleme.
Prvi problem je da se većina akademskih istraživanja javno finansira,
ali privatno deli.
Savezna vlada svake godine potroši 60 milijardi dolara na istraživanja.
Prema Nacionalnom naučnom fondu,
29 posto od toga odlazi univerzitetima za javna istraživanja.
Ako vam ide matematika, to je 17,4 milijardi dolara.
Dolara od poreza.
A samo pet korporacija je odgovorno
za distribuciju većine javno finansiranih istraživanja.
Godine 2014, samo jedna od tih kompanija stekla je profit od 1,5 milijardu dolara.
To je veliki posao.
Kladim se da vidite u čemu je ovde ironija.
Ako javnost finansira akademska istraživanja,
ali potom moramo opet da platimo da bismo pristupili rezultatima,
to je kao da plaćamo dvaput.
A drugi veliki problem
je da mnogi akademici ne dobijaju mnogo podsticaja
da objavljuju izvan tih prestižnih časopisa na koje se plaća pretplata.
Univerziteti grade sisteme sticanja položaja i unapređivanja
na osnovu toga koliko puta naučnici objavljuju radove.
Tako su knjige i članci u časopisima neka vrsta valute za naučnike.
Objavljivanje časopisa vam pomaže da steknete položaj
i da kasnije dobijete još sredstava za istraživanja.
Ali, naučnici se ne nagrađuju za objavljivanje u popularnim medijima.
Dakle, ovo je status kvo.
Trenutni akademski ekosistem.
Ali, mislim da ne mora da bude tako.
Možemo uneti jednostavne promene da bismo preokrenuli stvari.
Najpre počnimo time što ćemo razmotriti pristup.
Univerziteti mogu početi da osporavaju status kvo
tako što će nagrađivati naučnike za objavljivanje
ne samo u tim časopisima na koje se plaća pretplata,
već i u otvoreno dostupnim časopisima, kao i u popularnim medijima.
Pokret otvorenog pristupa počinje da ostvaruje izvestan napredak
u mnogim disciplinama,
i, srećom, neki drugi veliki igrači su počeli to da primećuju.
Gugl Akademik je omogućio da se otvoreno dostupna istraživanja
mogu pretraživati i lakše pronaći.
Kongres je prošle godine izneo predlog zakona koji zahteva
da akademski istraživački projekti
finansirani sa 100 miliona i više
treba da uvedu politiku otvorenog pristupa.
A ove godine je NASA otvorila za javnost čitavu svoju istraživačku biblioteku.
Dakle, vidite da ideja počinje da se prihvata.
Ali, pristup se ne tiče samo mogućnosti
da se domognete dokumenta ili studije.
Takođe se radi o postizanju
da se taj dokument ili studija može lako razumeti.
Dakle, hajde da govorimo o prevođenju.
Ne zamišljam da to prevođenje izgleda kao šest stepeni razdvajanja
koje sam prethodno opisala.
Umesto toga, šta ako bi naučnici mogli da uzmu istraživanje koje sprovode,
prevedu ga na popularnim medijima
i povežu se sa javnošću?
Kada bi naučnici to radili,
stepeni razdvajanja između javnosti i istraživanja
bi se znatno smanjili.
Dakle, vidite, ja ne predlažem pojednostavljivanje istraživanja,
već samo predlažem da damo javnosti pristup tom istraživanju,
da preokrenemo stvari i fokusiramo se na upotrebu običnog jezika
tako da javnost koja plaća za istraživanja
može da ih i koristi.
Postoje i druge prednosti ovog pristupa.
Demonstriranjem javnosti kako se njihovi poreski dolari
koriste za finansiranje istraživanja
može se početi sa redefinisanjem identiteta univerziteta,
tako da se identiteti univerziteta ne zasnivaju samo na fudbalskom timu
ili diplomama koje dodeljuju,
već na istraživanjima koja se tamo sprovode.
A kada postoji zdrav odnos između javnosti i akademika,
to podstiče učešće javnosti u istraživanjima.
Možete li da zamislite kako bi to izgledalo?
Šta ako bi društveni naučnici
pomagali lokalnoj policiji da preosmisli obuke osećajnosti
i zatim zajedno napisali priručnik kao obrazac za buduće obuke?
Ili šta ako bi se profesori pedagogije konsultovali sa lokalnim državnim školama
da bi rešili kako da intervenišemo kod rizičnih učenika,
a zatim pisali o tome u lokalnim novinama?
Jer funkcionalna demokratija
zahteva da javnost bude dobro obrazovana i informisana.
Umesto da se istraživanja dešavaju iza zahteva na pretplatu i birokratije,
zar ne bi bilo bolje da se odvijaju tu ispred nas?
Kao doktorantkinja,
shvatam da kritikujem klub kome hoću da pristupim.
(Smeh)
Što je opasno raditi,
jer ću za par godina biti na akademskom tržištu rada.
Ali ako je status kvo u akademskom istraživanju
objavljivanje u eho-komorama profitnih časopisa
koji nikada ne stižu do javnosti,
verujte da će moj odgovor biti „ne“.
Verujem u inkluzivno, demokratsko istraživanje
koje funkcioniše u zajednici i razgovara sa javnošću.
Želim da se bavim istraživanjem u akademskoj kulturi
gde se javnost sagledava ne samo kao dragocena publika,
već i kao sastavni deo, kao učesnik.
U nekim slučajevima čak i kao ekspert.
Ovo ne podrazumeva jednostavno
da vam se da pristup informacijama.
Radi se o preorijentisanju akademske kulture
sa objavljivanja na praksu i sa priče na delo.
Treba da znate i da ova ideja, ova nada,
ne pripada samo meni.
Nadovezujem se na ideju mnogih naučnika, učitelja,
bibliotekara i članova zajednica
koji se takođe zalažu za uključivanje više ljudi u ovaj razgovor.
Nadam se da ćete se i vi priključiti ovom razgovoru.
Hvala.
(Aplauz)
Hiç kendinizi bir sohbet sırasında
gerçek anlamda okumadığınız bir çalışmaya değinirken buldunuz mu?
(Gülüşmeler)
Geçen gün bir arkadaşımla kahve içiyordum
ve "Biliyor musun kahvenin kadınlarda depresyon riskini azalttığına dair
yeni bir araştırma okudum." dedim.
Ama okuduğum şey aslında bir tweetti.
(Kahkahalar)
Şöyle diyordu:
"Yeni bir araştırmaya göre kahve içmek
kadınlarda depresyon riskini azaltabilir."
(Gülüşmeler)
Ve tweette "New York Times" bloguna yönlendiren bir link vardı.
Burada da misafir bir bloggerın
"Live Science" makalesinden çevirdiği bulgular vardı.
Bu bulguların orijinal bilgileri de
Harvard Halk Sağlığı Okulu'nun haber sitesindendi.
Ki bu site akademik bir dergide yayımlanan
gerçek çalışmanın özetinden özetlenerek alınmıştı.
(Gülüşmeler)
Bu, altı derece uzaklık gibiydi.
Ama araştırmayla.
(Gülüşmeler)
Yani, ben bir çalışma okudum dediğimde
aslında okuduğum şey 10 yıllık bir çalışmanın
59 karakterlik bir özetiydi.
(Gülüşmeler)
Yani, ben bir çalışmayı okudum dediğimde
çalışmanın bana ulaşmadan önce
gerçek yazarı olmayan dört farklı yazar tarafından
bir araya getirilmiş küçük parçalarını okuyordum.
Bu doğru görünmüyor.
Ama orijinal araştırmalara ulaşmak zor
çünkü akademisyenler popüler medyayla düzenli bir şekilde ilgilenmiyorlar.
Kendinize şunu soruyor olabilirsiniz:
Neden akademisyenler bununla ilgilenmiyor?
Onlar, medya alimlerinden daha doğru bilgi kaynaklarıymış gibi görünüyor.
Değil mi?
(Gülüşmeler)
4.100'ün üzerinde yüksekokul ve üniversitenin olduğu bir ülkede
bu normal olmalıymış gibi geliyor.
Ama değil.
Bu noktaya nasıl geldik?
Akademisyenlerin popüler medyayla neden ilgilenmediklerini anlamak için
önce üniversitelerin nasıl çalıştığını anlamalıyız.
Son 6 yılda,
dört farklı eyalette 7 farklı üniversitede çalıştım.
Biraz fazla sıra dışıyım.
(Gülüşmeler)
Aynı zamanda doktorama devam ediyorum.
Tüm bu farklı kurumlarda,
araştırma ve yayımlama süreçleri aynı işliyor.
Önce, akademisyenler kendi alanlarında bir araştırma yürütür.
Araştırmalarını finanse etmek için özel burs ve devlet burslarına başvururlar
ve araştırma bitince
bulgularını içeren bir makale yazarlar.
Sonra makalelerini ilgili akademik dergilere sunarlar.
Daha sonra makale, akran denetimi denen
diğer uzmanların araştırmanın doğruluk ve güvenilirliğini
değerlendirdikleri bir süreçten geçer.
Araştırma bir kez yayımlandıktan sonra,
kâr amaçlı şirketler bu bilgiyi,
dergi ve veritabanı abonelikleriyle
üniversitelere ve halk kütüphanelerine tekrar satarlar.
Sistem budur.
Araştır, yaz, gözden geçir, yayımla, tekrar et.
Arkadaşlarım ve ben buna canavarı beslemek diyoruz.
Ve bunun bazı problemler yaratabileceğini görebilirsiniz.
İlk problem çoğu akademik çalışmanın
devlet tarafından finanse edilip
özel olarak dağıtılması.
Her yıl federal hükûmet
araştırmalara 60 milyar dolar harcıyor.
ABD Ulusal Bilim Vakfı'na göre
bunun %29'u devlet araştırma üniversitelerine gidiyor.
Yani, hesaplamada hızlıysanız
bu 17,4 milyar dolar demek.
Vergi dolarları.
Çoğu devlet fonlu araştırmanın dağıtılmasından
sadece beş kurum sorumlu.
2014'te, bu şirketlerden yalnızca bir tanesi 1,5 milyar dolar kâr elde etti.
Bu büyük bir iş.
Buradaki ironiyi görebiliyorsunuz.
Devlet araştırmaları finanse ediyor
ama daha sonra sonuçlara ulaşmak için
tekrar ödeme yapıyoruz.
Bu, iki kere ödeme yapmak gibi.
Diğer bir büyük problem ise
çoğu akademisyen, bu prestijli ve abonelik bazlı çalışmaları
dışarıda yayımlamaya pek de istekli değil.
Üniversiteler imtiyaz ve tanıtım sistemlerini
akademisyenlerin yayın sayısına göre inşa ederler.
Yani, kitaplar ve bilimsel makaleler
akademisyenler için bir tür döviz şekli.
Daha çok makale yayımlamak
görev süresince size daha çok imtiyaz ve hibe sağlar.
Fakat akademisyenler
çalışmalarını popüler medyada yayımladıklarında ödüllendirilmiyorlar.
Yani mevcut durum bu.
Şu anki akademik ekosistem.
Ama ben böyle olması gerektiğini düşünmüyorum.
Senaryoyu tersine çevirmek için birkaç basit değişiklik yapabiliriz.
Önce erişimi tartışarak başlayalım.
Üniversiteler mevcut duruma bilim insanlarını makalelerini
sadece abonelik bazlı yerlerde değil
popüler medyanın yanında erişime açık yayımladıklarında
onları ödüllendirerek meydan okumakla başlayabilirler.
Artık pek çok alanda erişime açık hareketi
ilerleme kaydetmeye başladı.
Şans bu ki
diğer büyük oyuncular bunu fark etmeye başladı.
Google Scholar, bulması kolay
ve araştırılabilir erişime açık bir platform oluşturdu.
Kongre geçen yıl bir fatura sundu.
Bu fatura, 100 milyon ya da daha fazla fonu olan araştırmaların
erişime açık bir politika geliştirmesini öneriyor.
Ve bu yıl NASA, tüm araştırma kütüphanesini halka açtı.
Yani, bu fikrin tutulmaya başladığını görebilirsiniz.
Ama bu erişim bir doküman veya çalışmaya sahip olmak şeklinde değil.
Aynı zamanda, bir çalışmanın kolayca anlaşılabilmesinden emin olmak.
Haydi çeviri hakkında konuşalım.
Ben bu çeviriyi zihnimde daha önce bahsettiğim gibi
altı dereceli bir ayrım şeklinde canlandırmıyorum.
Onun yerine bilim insanları yaptıkları araştırmayı alabilse,
popüler medyada çevirebilse ve halkla yakın ilişki kurma şansı olsa?
Bilim insanları bunu yaparsa
halkla araştırma arasındaki ayrılma derecesi
epeyce azalırdı.
Yani gördüğünüz gibi ben araştırmanın basitleştirilmesini önermiyorum.
Ben araştırma için para ödeyen halkın da
yetki dairesinin değiştirilerek ve sade bir dil kullanılarak
araştırmadan yararlanmasını öneriyorum.
Bu yaklaşım için farklı yararlar da var.
Vergi dolarlarının nasıl fon olarak kullanıldığını halka gösterirsek
onlar da üniversite kimliklerini tekrar tanımlamaya başlayabilirler.
Üniversitelerin sadece futbol takımı
ya da istedikleri puanlara bağlı değil de
burada üretilen araştırmalara da bağlı olduğunu gösterebiliriz.
Ve halkla bilim insanları sağlıklı bir ilişki kurarsa
bu, halkı araştırmaya katılmakta teşvik eder.
Bunun nasıl olabileceğini hayal edebiliyor musunuz?
Toplum bilimciler yerel polise duyarlılık eğitimlerini
tekrar dizayn etmelerinde yardım etse
ve daha sonra beraber iş birliği içinde bir eğitim modeli için kılavuz yazsalar?
Ya da eğitim profesörlerimiz, risk altındaki öğrencilere
nasıl müdahale edilebileceği hakkında
yerel devlet okullarına danışsa
ve beraber bir gazete haberi yazsalar?
Çünkü fonksiyonel demokrasi,
halkın iyi eğitimli ve bilgili olmasını gerektiriyor.
Araştırmanın ödeme duvarları
ve bürokrasinin arkasında gerçekleşmesi yerine,
gözümüzün önünde gerçekleşmesi daha iyi olmaz mıydı?
Şu an, bir doktora öğrencisi olarak
katılmak istediğim bir kulübü eleştirdiğimi fark ettim.
(Gülüşmeler)
Bu yapılması tehlikeli bir şey.
Çünkü birkaç yıl içinde akademik iş marketinin içinde olacağım.
Ama mevcut durum, akademik araştırmaları
halka hiç ulaşmayan
kâr amaçlı makaleleri yankı odasında yayımlamaksa
cevabımın "Hayır." olacağına inanmanız gerekir.
Ben halkla konuşan, toplumla çalışan,
kapsayıcı ve demokratik araştırmaya inanıyorum.
Ben, halkın sadece değerli bir seyirci olarak görülmediği,
aynı zamanda katılımcı ve bileşen olduğu bir akademik kültürde çalışmak istiyorum.
Bazı durumlarda uzman bile olduğu bir kültürde.
Bu sadece size erişimin verilmesiyle alakalı değil arkadaşlar.
Bu, yayından pratiğe,
konuşmaktan uygulamaya kadar
akademik kültürün tamamen değişmesiyle alakalı.
Ve bu fikrin,
bu umudun sadece bana ait olmadığını bilmelisiniz.
Ben, bu harekette daha çok kişinin dahil edilmesini savunan
pek çok bilim insanı, öğretmen, kütüphaneci
ve toplum üyelerinin omuzlarında duruyorum.
Umarım siz de bu harekete dahil olursunuz.
Teşekkürler.
(Alkış)
Чи ви коли-небудь під час розмови посилалися на дослідження,
яке насправді не читали?
(Сміх)
Одного дня я сиділа за чашкою кави з подругою
і сказала: "Я читала нове дослідження,
яке стверджує, що кава зменшує ризик виникнення депресії у жінок".
Хоча, насправді, я прочитала твіт.
(Сміх)
В якому написано…
(Сміх)
"Нове дослідження стверджує, що кава може знизити ризик появи депресії у жінок".
(Сміх)
Цей твіт мав посилання на блог "New York Times",
де запрошений блогер переказував результати дослідження
зі статті ''Live Science",
джерелом інформації якої
був новий сайт Гарвардської школи громадського здоров'я,
який посилався на справжній документ дослідження,
який підсумовував справжнє дослідження, опубліковане в академічному журналі.
(Сміх)
Це як теорія шести рукостискань,
але з дослідженням.
(Сміх)
Тож, коли я сказала, що прочитала дослідження,
насправді я прочитала 59 символів, які підсумовували 10 років досліджень.
(Сміх)
Сказавши, що я прочитала дослідження,
я читала лише його уривки,
які склали чотири різні журналісти,
які не були авторами,
перш, ніж воно трапило до мене.
Це виглядає неправильним.
Однак важко отримати доступ до оригінального дослідження,
тому що вчені не часто співпрацюють з популярними виданнями.
Ви можливо запитуєте себе:
чому вчені не співпрацюють з популярними медіа?
Вони здаються більш виправданими джерелами інформації,
ніж медіа експерти.
Чи не так?
(Сміх)
У країні з понад 4100 коледжами та університетами,
здається, ніби це має бути нормою.
Але це не так.
Отже, як ми дійшли до цього?
Щоб зрозуміти, чому вчені не співпрацюють з популярними медіа,
спершу потрібно зрозуміти, як функціонують університети.
Впродовж шести років
я викладала в семи різних коледжах і університетах
у чотирьох різних штатах.
Я ще й трохи екстраординарна.
(Сміх)
І в той же час, я займаюся докторською дисертацією.
У всіх цих різних установах
процес дослідження та публікації працює однаково.
Спершу, вчені проводять дослідження у своїй галузі.
Щоб їх профінансувати, вони звертаються за державними та приватними грантами,
а коли дослідження завершене,
вони пишуть статтю про свої результати.
Тоді вони подають статтю у відповідні академічні журнали.
Далі вона проходить процес рецензування,
який, по суті, означає, що інші експерти
перевіряють її точність і достовірність.
І тоді, як тільки вона буде опублікована,
комерційні компанії перепродадуть цю інформацію
назад університетам і бібліотекам
через журнали і підписки на базу даних.
Ось така система.
Досліджувати, писати, рецензувати, публікувати, повторювати.
Ми з друзями називаємо це «годуванням монстра».
І ви бачите, як це може створювати деякі проблеми.
Перша проблема в тому, що більшість академічних досліджень
фінансуються державно, але поширюються приватно.
Кожного року федеральний уряд витрачає 60 мільярдів доларів на дослідження.
Згідно з Національним Науковим Фондом,
29% цієї суми йде на державні дослідницькі університети.
Тож, якщо ви дружите з математикою, це 17,4 мільйонів доларів.
Податкових доларів.
Лише п'ять корпорацій є відповідальними
за розповсюдження більшості державних досліджень.
У 2014 лише одна з цих компаній заробила 1,5 мільярди доларів прибутку.
Це великий бізнес.
Я впевнена, що ви бачите тут іронію.
Якщо люди фінансують наукові дослідження,
але потім повинні платити знову, щоб отримати результати,
схоже на те, що ми платимо двічі.
Іншою важливою проблемою
є те, що більшість науковців не мають достатньо стимулів,
щоб публікувати за межами цих престижних журналів.
Університети дають пожиттєві контракти та підвищення
відповідно до кількості опублікованих досліджень.
Тож, публікації є обмінною валютою для вчених.
Публікування допомагає отримати підвищення і більше грантів в майбутньому.
Проте вчених не нагороджують за публікації у відомих ЗМІ.
Отже, це статус-кво.
Сьогоднішня академічна структура.
Однак, я не думаю, що має бути саме так.
Ми можемо внести певні зміни, аби змінити перебіг подій.
Спершу почнемо з обговорення доступу.
Університети можуть почати відкидати статус-кво,
нагороджуючи вчених за публікації
не тільки в цих підписних журналах,
але й у виданнях з вільним доступом, на рівні відомих ЗМІ.
Наразі рух за відкритий доступ набирає оберти
в багатьох сферах
і, на щастя, деякі визначні гравці почали це помічати.
"Google Scholar" розробив функцію вільного доступу,
яка полегшує пошук.
Минулого року конгрес США вніс законопроєкт,
який пропонує академічні дослідницькі проєкти
з бюджетом більш, ніж 100 мільйонів,
переводити у вільний доступ.
Цього року НАСА надала публічний доступ до бібліотеки.
Тож, ви бачите, що ця ідея починає поширюватись.
Але мати доступ – це не лише про можливість
заволодіти документом чи дослідженням.
Це також про впевненість
в тому, що документ чи дослідження є легкими для розуміння.
А зараз давайте поговоримо про інтерпретацію.
Я вважаю, що це не повинно бути схожим на теорію шести рукостискань,
яку я згадувала раніше.
Натомість, що якби вчені могли взяти проєкт, над яким працюють,
і переробити його для відомих медіа,
щоб мати можливість взаємодіяти з людьми?
Якби вчені зробили це,
рівень віддаленості між народом і дослідженнями
значно скоротився б.
Розумієте, я не пропоную спростовувати дослідження.
Я лише вважаю, що важливо надавати користувачам доступ до цих досліджень,
змінити спосіб доступу і використовувати просту мову,
щоб люди, які оплачують ці дослідження,
також могли їх читати.
Існують також інші переваги цього напрямку.
Показуючи людям, як їхні податки
використовуються для фінансування проєктів,
вони можуть почати переосмислювати самобутність університетів,
які засновані не лише на футбольній команді
або ступенях, які вони надають,
але й на дослідженнях, над якими вони працюють.
І коли стають здоровими відносини між громадськістю та вченими,
це заохочує народ брати участь у дослідженнях.
Можете уявити, як це виглядатиме?
Що якби соціологи
допомагали місцевій поліції змодернізувати їхню специфіку підготовки
і потім спільно написали довідник до сучасної моделі тренувань?
Або якби викладачі консультувались з нашими місцевими школами,
щоб знайти способи впливу на наших проблемних учнів
і потім повідомити про це у місцевій газеті?
Тому що діюча демократія
вимагає, щоб громадськість була добре освіченою та обізнаною.
Замість того, щоб дослідження відбувалися за платними стінами та бюрократією,
чи не було б краще, щоб вони проходили у нас на очах?
Зараз, будучи аспіранткою,
я усвідомила, що критикую клуб, до якого хочу приєднатись.
(Сміх)
Що є небезпечною справою,
бо я збираюсь вийти на академічний ринок праці через кілька років.
Але якщо статус-кво в академічних дослідженнях –
це публікації в ехо-камерах комерційних журналів,
які ніколи не будуть доступними для людей,
то повірте мені на слово, моєю відповіддю буде: "ні".
Я вірю в інклюзивні демократичні дослідження,
які проводяться в соціумі та звернені до публіки.
Я хочу працювати в науковій дослідницькій культурі,
де люди не лише вважаються цінною аудиторією,
а й складовою частиною – учасниками.
А в деяких випадках навіть експертами.
І це не тільки
про надання вам, друзі, доступу до інформації.
Це про перехід академічної культури з видавничої на практичну
та від розмов до вчинків.
І ви повинні знати, що ця ідея, ця надія
є не тільки моєю.
Я представляю точку зору багатьох вчених, вчителів,
бібліотекарів та членів спільноти,
які також наполягають на залученнні більшої кількості людей в цей діалог.
Сподіваюсь, ви також приєднаєтеся до нашого діалогу.
Дякую.
(Оплески)
Liệu bạn đã bao giờ trích dẫn nghiên cứu nào đó trong cuộc trò chuyện
mà bạn chưa bao giờ đọc đến nó?
(Cười)
Hôm trước khi đi uống cà phê với một người bạn
tôi đã nói: "Bạn biết không tớ mới đọc một nghiên cứu mới
cho rằng cà phê giảm nguy cơ trầm cảm ở phụ nữ."
Nhưng thật ra cái tôi đọc chỉ là một dòng tweet.
(Cười)
Nó nói rằng --
(Cười)
"Một nghiên cứu mới cho rằng cà phê có thể giúp giảm trầm cảm ở phụ nữ."
(Cười)
Và dòng tweet đó có 1 đường dẫn tới blog của tờ "Thời báo New York",
nơi mà một blogger dịch những khám phá nghiên cứu
từ bài báo "Live Science",
cái mà lấy thông tin nguồn
từ trang thông tin Public Health của đại học Harvard,
nơi mà trích dẫn bản tóm tắt của công trình nghiên cứu thực sự,
nó tóm tắt bài nghiên cứu thực sự đăng tải trên một tạp chí học thuật.
(Cười)
Nó như sáu mức độ của sự phân cấp vậy,
nhưng là với nghiên cứu.
(Cười)
Vậy nên khi tôi nói tôi đã đọc một nghiên cứu,
thứ mà tôi thực sự đọc chỉ là 59 kí tự tóm tắt kết quả của mười năm nghiên cứu.
(Cười)
Vậy nên, khi tôi nói tôi đọc một nghiên cứu,
tôi chỉ đang đọc những phần rời rạc của cuộc nghiên cứu
được chắp vá bởi bốn người viết khác nhau
mà không phải là tác giả,
trước khi nó đến tay tôi.
Nghe chẳng hợp lý tí nào.
Nhưng việc tiếp cận cuộc nghiên cứu gốc thực sự khó khăn,
vì học thuật thường không hấp dẫn với truyền thông đại chúng.
Và có thể bạn sẽ tự hỏi bản thân,
tại sao học thuật lại không hấp dẫn truyền thông đại chúng?
Trong khi nó có vẻ như là nguồn thông tin đáng tin cậy
hơn là những nhà phê bình truyền thông.
Phải không?
(Cười)
Trong đất nước với hơn 4100 trường đại học và cao đẳng,
lẽ ra điều này phải là điều tất yếu.
Nhưng không phải vậy.
Vậy làm sao mà chúng ta lại rơi vào tình trạng này?
Để hiểu tại sao các học giả không hấp dẫn truyền thông đại chúng,
bạn trước tiên cần hiểu cách các trường đại học vận hành.
Trong vòng sáu mươi qua,
tôi đã dạy tại bảy trường đại học và cao đẳng khác nhau
tại bốn bang khác nhau.
Tôi cảm thấy như là một người phi thường vậy.
(Cười)
Vào cùng thời điểm đó, tôi cũng đang học để lấy bằng Tiến sĩ.
Trong tất cả những trường này,
việc nghiên cứu và quá trình công bố diễn ra tương tự nhau.
Đầu tiên, các học giả đưa ra vấn đề nghiên cứu trong lĩnh vực của họ.
Để được tài trợ, họ xin trợ cấp từ tư nhân và công quỹ
và sau khi việc nghiên cứu hoàn tất,
họ viết bản báo cáo về những gì khám phá được.
Sau đó họ gửi bản báo cáo đó cho tạp chí học thuật liên quan.
Sau đó nó trải qua quá trình gọi là bình duyệt,
về cơ bản là các chuyên gia khác
kiểm tra độ chính xác và độ đáng tin của nó.
Và sau khi được xuất bản,
các tổ chức vì lợi nhuận bán lại những thông tin đó
cho trường đại học và thư viện cộng đồng
thông qua những tạp chí và truy cập dữ liệu sẵn có.
Như vậy, đó là toàn bộ hệ thống.
Nghiên cứu, viết, bình duyệt, xuất bản, và lặp lại.
Tôi và các bạn mình gọi nó là việc cho con quái vật ăn.
Bạn có thể thấy điều này làm nảy sinh một vài vấn đề.
Vấn đề đầu tiên là phần lớn các nghiên cứu học thuật được công quỹ tài trợ
nhưng lại được phân phối cho cá nhân.
Mỗi năm, chính phủ liên bang chi 60 tỷ đô la cho nghiên cứu.
Theo Tổ chức Khoa học quốc gia,
chỉ 29 phần trăm số đó là cho nghiên cứu cộng đồng ở đại học.
Nếu bạn giỏi toán, đó là khoảng 17.4 tỷ đô-la.
Đô-la tiền thuế.
Và chỉ năm tổ chức chịu trách nhiệm
phân phối những nghiên cứu được cộng đồng tài trợ.
Năm 2014, chỉ riêng một trong số đó đã kiếm được 1,5 tỷ đô la tiền lời.
Nó là một cơ hội kinh doanh lớn.
Và chắc bạn cũng thấy được điều mỉa mai ở đây.
Nếu công quỹ đang tài trợ cho những nghiên cứu học thuật,
nhưng sau đó chúng ta lại phải trả tiền để nhận được kết quả,
như là ta đang trả tiền hai lần cho cùng một thứ vậy.
Và vấn đề lớn khác là
là phần lớn những nghiên cứu đó không có sự khích lệ
để công bố những thông tin quý giá nằm ngoài phạm vi tạp chí.
Các trường đại học xây dựng hệ thống tín nhiệm và thăng tiến
bằng số lần học giả công bố phát hiện của họ.
Vậy nên sách và bài trên tạp chí như là một loại tiền tệ với những học giả vậy.
Xuất bản nghiên cứu giúp bạn được tín nhiệm và được tài trợ nhiều nghiên cứu hơn
Nhưng các bài viết học thuật xuất bản trên thông tin đại chúng lại không được thưởng.
Đây chính là thực trạng hiện nay.
Hệ sinh thái học thuật hiện nay.
Nhưng theo tôi không nhất thiết phải như vậy.
Chúng ta có thể đưa ra một vài thay đổi để đảo ngược tình thế.
Đầu tiên, hãy bắt đầu bằng quyền truy cập.
Các trường đại học có thể bắt đầu việc thách thức tình trạng này
bằng cách tặng thưởng cho học giả xuất bản
không chỉ trong những tạp chí đặt trước
mà còn trong cả những tạp chí truy cập miễn phí và trên thông tin đại chúng.
Hiện tại động thái mở cửa truy cập đang có vài chuyển biến
trong một vài nơi,
và may mắn là một số những "dân chơi lớn" khác đã bắt đầu chú ý.
Học giả của Google đã giúp cho các cuộc nghiên cứu mà miễn phí truy cập
có thể tìm thấy và dễ tìm thấy hơn.
Vào năm ngoái, Quốc hội ban hành dự luật
đề nghị những dự án nghiên cứu học thuật
với vốn tài trợ 100 triệu đô hoặc hơn
nên thành lập chính sách mở cửa truy cập.
Vào năm nay, NASA đã công bố toàn bộ thư viện nghiên cứu của họ cho cộng đồng.
Bạn có thể thấy rằng ý tưởng này đang dần bắt kịp với thời đại.
Nhưng việc truy cập không chỉ là việc có thể
tiếp cận một tài liệu hay nghiên cứu.
mà còn là việc đảm bảo
rằng người đọc có thể hiểu tài liệu hay nghiên cứu.
Vậy hãy nói về việc dịch thuật.
Tôi không hình dung việc dịch này như sáu mức độ của sự phân cấp
mà tôi đã nhắc đến lúc trước.
Thay vào đó, sẽ thế nào nếu học giả có thể dịch những nghiên cứu của họ
và dịch nó trên thông tin đại chúng
và cộng đồng có thể tiếp cận nó?
Nếu những học giả làm điều này,
khoảng ngăn cách giữa cộng đồng và việc nghiên cứu
sẽ giảm rất nhiều.
Như bạn thấy, tôi không đề nghị giảm số bài nghiên cứu.
Mà đề nghị chúng ta cho phép cộng đồng tiếp cận với nghiên cứu
và rằng chúng ta nên đổi hướng và tập trung sử dụng ngôn ngữ bình dân
để cho cộng đồng, những người chi trả cho việc nghiên cứu
cũng có thể tiếp nhận nó.
Và cách tiếp cận này cũng có một vài lợi ích.
Bằng cách cho cộng đồng thấy cách mà tiền thuế của họ
được sử dụng để tài trợ cho việc nghiên cứu,
việc này có thể thay đổi danh tiếng của trường đại học,
để trường đại học không chỉ nổi tiếng vì đội bóng
hay những chứng chỉ mà họ cung cấp
mà bởi những nghiên cứu mà họ thực hiện.
Và khi mối quan hệ giữa học giả và công chúng cải thiện
thì sẽ khuyến khích cộng đồng tham gia vào việc nghiên cứu.
Bạn có thể tưởng tượng rằng việc đó sẽ thế nào không?
Sẽ thế nào nếu nhà khoa học xã hội
giúp công an địa phương thiết kế lại hệ thống đào tạo cảnh giác
và sau đó hợp tác viết bản hướng dẫn cho những bài tập đào tạo trong tương lai?
Hay nếu những giáo sư về giáo dục thảo luận với các trường công ở địa phương
để đưa ra phương pháp giúp đỡ học sinh đang gặp khó khăn
và sau đó công bố trên một tờ báo địa phương?
Một nền dân chủ hiệu quả
đòi hỏi người dân được giáo dục và tiếp cận thông tin hiệu quả.
Thay vì tiến hành nghiên cứu sau lưng việc giới hạn truy cập và thói quan liêu,
việc đưa nó ra trước mắt ta chẳng phải tốt hơn nhiều sao?
Hiện tại, là một nghiên cứu sinh Tiến sĩ,
tôi nhận ra mình đang phê phán câu lạc bộ mà tôi muốn tham gia.
(Cười)
Đó cũng là một điều không hay,
vì tôi sẽ tham gia thị trường công việc học thuật trong vài năm tới.
Nhưng nếu tình trạng việc nghiên cứu học thuật
là xuất bản trong các "buồng phản âm" cho những tạp chí vì lợi nhuận
mà không bao giờ chạm đến tay công chúng,
chắc chắn câu trả lời của tôi sẽ là "Không."
Tôi tin vào những nghiên cứu hoàn thiện, dân chủ
phục vụ cho cộng đồng và giao tiếp với công chúng.
Tôi muốn vừa làm nghiên cứu vừa văn hóa học thuật
nơi mà cộng đồng không chỉ là nguồn khán giả giá trị,
mà còn là người tham gia.
Và kể cả những chuyên gia trong vài trường hợp.
Điều này không chỉ là về
việc cung cấp cho các bạn quyền truy cập thông tin.
Nó là về việc chuyển văn hóa học thuật từ xuất bản sang thực hành
từ kêu gọi sang hành động.
Và bạn nên biết rằng ý tưởng này, hy vọng này --
nó không chỉ thuộc về tôi.
Tôi đại diện cho nhiều học giả, giáo viên,
thủ thư và thành viên cộng đồng,
những người ủng hộ việc tìm kiếm những người có cùng quan điểm.
Tôi mong các bạn cũng tham gia vào cuộc đối thoại này.
Cảm ơn các bạn.
(Vỗ tay)
你是否有这样的经历： 当你和别人谈论某项研究时，
其实你并没有真正读过其中的内容？
（笑声）
前几天我和一个朋友喝咖啡，
我说：“我最近读了一项研究，
声称咖啡可以减少 女性患抑郁症的风险。”
实际上，我所说的“读了” 是一条推特。
（笑声）
推文说——
（笑声）
“一项新的研究表面，喝咖啡可 减少女性患抑郁症的风险。”
（笑声）
这条推特附了链接， 连到《纽约时报》的博客，
该博客由是一位特邀博主 翻译出来的研究成果，
该成果来自《生命科学》的一篇文章，
这篇文章的原始内容来自于
哈佛大学公共卫生学院的新闻页面，
该页面引用了一篇论文的摘要，
这个摘要总结的是发表在 某学术期刊上的真实研究成果。
（笑声）
这就好像那个“六度空间理论”，
只是换成了科学研究。
（笑声）
所以，当我说读到了一项科学研究，
我实际看到的，只是概括了 近10年的研究成果的59个字母。
（笑声）
所以，当我说读到一项科学研究，
我只看到了这项研究的一小部分，
它来自于四位不同的作者，
却不是该研究的真正作者写的，
这就是最终我能看到的研究。
这是不对的。
但是，想要看到原始的 研究内容没那么容易，
因为，学术论文通常 不与大众媒体建立联系。
可能你会问，
为什么学术论文 不与大众媒体挂钩呢？
好像学术论文的信息源
比媒体权威更靠谱啊。
对吧？
（笑声）
在一个拥有超过4100所 大学和学院的国家，
好像这应该很正常。
然而事实并非如此。
是怎么回事呢？
要想明白为什么学者们 不与大众媒体建立联系，
首先你得知道大学是怎么运作的。
在过去的六年里，
我在七所不同的大学都担任过教员，
它们位于四个不同的州。
我能算半个跨领域专家吧。
（笑声）
任教的同时，我也在 攻读我的博士学位。
在所有不同的大学机构里，
研究和发表论文的流程 几乎是一样的。
首先，学者们在自己的 研究领域做科研。
他们会向公共部门或私人机构 申请研究经费，
等研究完成以后，
他们会把研究成果写成论文。
然后论文被提交给相关学术期刊。
接着会有一个环节，叫做同行审稿。
就是由同领域其他的专家
来检验研究报告的准确性和可信度。
然后，论文一旦发表了，
盈利公司就会转卖该内容，
以期刊或订阅资料库的形式
卖回给大学和公共图书馆。
这就是整个系统的运行过程。
研究、撰写、同行审稿、 发表，再不断重复这个过程。
我和我朋友都认为 这就像是“养怪兽”。
你能看出这会造成一些问题。
首先，大部分研究都由公共经费出资，
但是成果却由私人售卖。
每年，联邦政府花费 600亿美元支持科研。
据国家科学基金会称，
其中29%给了公立大学研究。
如果你数学不错，会算出那是174亿。
纳税人的钱。
只有五家公司负责发行
公共经费资助的大多数研究成果。
在2014年，其中一家公司盈利15亿。
真是一桩大买卖啊。
我知道你一定看出了其讽刺之处。
如果公众给学术研究提供经费，
可之后我们还得付费 才能看到研究结果，
等于我们出了两次钱。
另外，还有一个主要的问题是，
大部分学者都没有动机
把文章发表到那些订阅式的 著名期刊以外的地方。
大学的终身职位和晋升机制
取决于学者发表的文章数量。
所以，出书和期刊对学者来说 就像一种货币形式。
发表论文帮你得到终身职位， 以及更多的研究经费。
但是，如果在大众媒体发表论文， 学者们什么也得不到。
所以，这就是现状。
这就是当下的学术生态系统。
但我觉得不一定非要这样。
我们可以做些简单改变 来翻转这个局面。
首先，我们来谈谈信息的获取。
大学可以这样开始挑战现状：
学者可以获得奖励，如果把文章
不仅发表在订阅式期刊上，
也发表在对公众开放的期刊 和大众媒体上。
如今，在多个学科中，开放浏览运动
开始初见成效，
而且有幸也引起了几个巨头的关注。
“谷歌学术”已经提供开放的学术搜索，
很好搜索也很容易找到。
去年，国会提出了一个提案，
建议那些获得了超过 一亿美元资金支持的
学术研究项目，
应该建立开放获取的政策。
而且今年，NASA 也把他们的 整个研究图书馆对公众开放。
所以，你看这个想法正在开始实现。
但是，开放获取不仅仅是
能让你获得某个文档或者研究内容。
它也要确保
这个文档或者研究内容 能很容易被你理解。
所以，我们再来谈谈诠释。
我不希望诠释又是一个 像我开头说的那种
“六度空间理论”。
相反，如果学者本人能够 把他们自己做的研究
在大众媒体上诠释，
并能与公众进行互动，会怎么样？
如果学者们这样做，
那么大众和学术研究之间的距离
就会缩小很多。
所以你看，我不提倡降低研究标准。
我只是建议把研究成果开放给公众，
转化获取方式，注意运用通俗的语言，
这样，那些为研究出资的公众
也可以了解这些成果。
这种方法还有其他一些好处。
通过让公众了解他们纳的税
如何被用于研究，
他们可以重新对大学进行定位，
让大学的定位不仅仅是 建立在一个足球队上，
也不是他们授予的学位上，
而是建立在研究结果上。
当学者和公众之间建立起 一种健康的关系，
就会鼓励公众参与到研究中。
你能想象这会产生什么样的变化吗？
如果一个社会学科学家
能帮助警察重新设计敏感性训练，
然后一起写个手册来 为未来的训练做示范？
或者，如果教育学教授能为 地方公立学校提供咨询，
来商讨如何教导那些面临危机的学生，
然后在当地报纸上发表一篇报告呢？
因为真正的民主
需要公众接收良好的 教育并获知信息。
与其让研究成果藏在 付费系统和官僚系统的后面，
让它直白的展现在我们面前 不是更好吗？
作为一名博士生，
我知道我在批评一个 我自己想要加入的群体。
（笑声）
这么干挺危险的，
因为过两年我就要 在这个圈子里找工作。
但如果当今的学术研究现状
仍然是在盈利期刊发表论文，
而从不面向公众，
你知道我的答案肯定是“不行”。
我相信，民主的科学研究
是为了大众服务的， 是能和民众互动的，
我更愿意在这样的文化里做研究，
公众不仅仅只是观众，
而应该是参与者。
在某些情况下，甚至是专家。
而且，这不只是关乎
向公众开放信息。
而是要把学术文化 从发表论文变成实际应用，
从理论变成实践。
你应该知道的是， 这个观点和希望——
并不只属于我一个人。
我是站在许多人的肩膀上， 包括学者、教师、
图书管理员和社区成员，
他们也呼吁更多的人参与进来。
我希望你也能参与进来。
谢谢。
（掌声）
你可曾在對話當中引述一篇研究，
但你其實沒讀過那篇研究？
（笑聲）
有天，我和一位朋友在喝咖啡，
我說：「你知道嗎， 我讀到一篇新研究，
它說咖啡會降低女性 得到憂鬱症的風險。」
但其實，我讀的是一則推特訊息。
（笑聲）
上面說──
（笑聲）
「一篇新研究指出，喝咖啡會 降低女性得到憂鬱症的風險。」
（笑聲）
該推特訊息有附一個連結， 連到《紐約時報》部落格，
該部落格上有位客座部落客 翻譯了研究發現，
內容是來自《趣味科學網》的文章，
該文章的資訊來源
是哈佛公共衛生學院的新聞網站，
該網站引用了那篇研究的摘要，
該摘要是將實際在學術期刊上 刊出的那份研究做了總整。
（笑聲）
這就像是六度分離，
只是換成研究。
（笑聲）
所以，當我說我讀到一篇研究，
我的意思其實是，我讀到了將 十年研究總整出來的 59 個字母。
（笑聲）
所以，當我說我讀到一篇研究，
我讀到的只是該研究的一小部分，
由四名不同的寫手拼湊起來，
他們都不是該研究的作者，
然後被我讀到。
那似乎不太對。
但，要評估原始的研究是很困難的，
因為學術人士通常 不和大眾媒體連結。
你可能會自問，
為什麼學術人士不與大眾媒體連結？
他們的資訊來源似乎比較可靠，
比媒體專家來的更可靠。
對吧？
（笑聲）
在一個有 4100 間大專院校的國家，
感覺這應該是常態才對。
但卻不是。
怎麼會變這樣？
要了解為什麼學者 不和大眾媒體連結，
需要先了解大學怎麼運作。
在過去六年間，
我在七間不同的大專院校教書，
在四個不同的州。
我也算添加了不尋常。
（笑聲）
同時，我也在攻讀博士學位。
在所有這些不同的機構中，
研究和出版的過程 以同樣的方式運作。
首先，學者要產出自己領域的研究。
為了替研究找資金，他們要 申請公家和私人的補助金，
在研究完成之後，
他們要針對他們的發現寫一篇論文。
然後他們會把那篇論文 投稿到相關的學術期刊。
投稿論文要經過同儕評審的過程，
基本上，這就表示其他專家
要確認該論文的正確性和可靠性。
接著，一旦論文刊出之後，
營利公司會轉售該資訊，
透過期刊和訂閱資料庫的方式
將資訊賣回給大學和公立圖書館。
系統就是這樣運作的。
研究、撰寫、 同儕評審、刊出、重覆。
我和我朋友稱之為餵食怪獸。
你們可以看出這方式 可能會造成一些問題。
第一個問題是，大部分的 學術研究都是由公家資助，
卻由私人販售。
聯邦政府每年花費 600 億美元在研究上。
根據國家科學基金會，
那些錢有 29% 流入公立研究大學。
所以，如果你數學算很快， 那就是 174 億美元。
這是納稅人的錢。
但只有五間公司負責
發行大部分公家資助的研究。
2014 年，光是其中一間公司 就賺了 15 億美元的利潤。
這是個大事業。
我打賭你們能看出這裡的諷刺之處。
如果公家在資助學術人士的研究，
但我們卻要再付錢 才能取得研究結果，
好像我們為此付了兩次錢。
還有另一個大問題，
大部分的學術人士並沒有很大的動機
把論文刊登在這些訂閱式 知名期刊以外的地方。
大學中的終身職和升職體制，
是以學者刊出的數目為依據。
所以，書籍和期刊 就像是學者的一種貨幣。
出版文章能協助你取得終身職 以及更多的研究獎助金。
但若在大眾媒體刊出， 學術人士是無法得到獎賞的。
這就是現況，
目前的學術生態系統。
但我不認為它一定得這樣。
我們能做些簡單的改變來反轉現狀。
首先，我們先來談談取得。
大學挑戰現況的一個做法是
獎勵學者出版，
不僅限於訂閱式的期刊，
也包括開放取得的期刊和大眾媒體。
目前有許多學科在開放取用上 已開始有些進展。
幸運的是，其他一些大玩家 也開始注意到此事。
「Google 學術搜尋」 已讓開放取用的研究
很容易能被搜尋到。
去年，國會推出一項議案，
建議學術研究計畫如果有
超過一億美元以上的資金，
應該要建立開放取用的政策。
今年，太空總署把它的整個 研究圖書館開放給大眾。
這個想法已經開始流行。
但取用並不只是要能夠
拿到一份文件或是研究。
它的重點在於要確保
那份文件或研究能很容易理解。
所以，咱們來談談轉譯。
我並不會把轉譯想像成
我先前描述的六度分離。
反之，如果學者能夠轉譯他們的研究
並公開在大眾媒體上，
與大眾能有所連結，那會如何？
如果學者這麼做，
民眾和學術研究之間的距離
就會縮短很多。
但我並不是在建議 每分研究都要通俗易懂。
我只是建議我們 要讓民眾能夠輕易取得研究，
並聚焦在使用平易近人的語言，
這麼一來，真正在為研究付錢的大眾
也能讀懂這些研究。
這樣做還有其它好處。
讓大眾知道他們納的稅
如何被用來資助研究，
就能開始重新定義大學存在的意義，
不是根據它們的足球隊
或授予的學位來定義，
而是根據它們所發佈的研究來定義。
當大眾和學術之間有良好的互動，
就能鼓勵大眾參與研究。
你們能想像那會是什麼樣子嗎？
如果社會科學家
能夠協助當地的警察 重新設計他們的敏感度訓練，
然後合作撰寫一份手冊 供未來訓練參考，那會如何？
或者，如果我們的教育專家 和當地的公立學校合作，
擬定要如何介入處理問題學生，
然後在當地的報紙上 發佈相關文章，那會如何？
因為一個運作良好的民主機制
需要大眾受到良好的 教育並能理解資訊。
而不是讓研究被私人機構 或官僚政治拿來賺錢用，
把它攤開在我們面前， 不是比較好嗎？
身為博士生，
我知道我是在批評 我想要加入的俱樂部。
（笑聲）
做這種事還蠻危險的，
因為幾年之後我就會 在學術工作市場上了。
但，如果學術界的現況
是以發佈期刊營利為目的，
刊在永遠到不了大眾的期刊上，
你最好相信，我的答案會是「不」。
我相信包容性的民主研究，
能在社區內起作用，能和民眾對話。
我希望我所從事的學術界文化
不僅能把民眾視為有價值的觀眾，
更能把他們視為一份子、參與者。
甚至在某些情況下視他們為專家。
重點並不是
給予大家取得資訊的途徑。
重點是轉變學術文化， 從出版轉變到實做，
從「說」轉變到「做」。
你們應該知道，這想法、這希望
不只屬於我。
我正站在許多人的肩膀上， 包括學者、老師、
圖書館圓，和社區成員，
他們也主張讓更多人參與對話。
我希望各位也能參與我們的對話。
謝謝。
（掌聲）