Tā ir Džoanna.
Džoanna strādā kādā Polijas universitātē.
Un kādu sestdienas rītu, pulksten trijos,
viņa piecēlās, sakravāja mugursomu
un devās vairāk nekā tūkstoš kilometru garā ceļā,
tikai tāpēc, lai apspriestu politiku
ar svešinieku.
Svešinieka vārds ir Kristofs, un viņš ir klientu vadītājs Vācijā.
Abi nekad agrāk nebija tikušies.
Viņi zināja tikai to, ka ir pilnīgi pretējās domās
par Eiropas politiku, par migrāciju, par attiecībām ar Krieviju un tā tālāk.
Viņi diskutēja gandrīz veselu dienu.
Un pēc tam Džoanna man atsūtīja visai kaitinošu e-pastu.
„Tas bija ļoti forši, un es izbaudīju ikvienu mirkli!”
Lūk, Toms no Apvienotās Karalistes un Nīlss no Vācijas.
Arī viņi bija svešinieki,
un abi – savu vietējo futbola komandu atbalstītāji.
Kā nojaušat, Borussia Dortmund un Tottenham Hotspurs.
Viņi satikās vietā, kur futbols radies, –
kādā Kembridžas sporta laukumā.
Viņi diskutēja nevis par futbolu,
bet gan par breksitu.
Vairākas stundas runājuši par šo strīdīgo jautājumu,
arī viņi atsūtīja visai pārsteidzošu e-pastu.
„Tas bija brīnišķīgi, un mums abiem ļoti patika.”
(Smiekli)
2019. gada pavasarī
vairāk nekā 17 000 eiropiešu no 33 valstīm
pieteicās sarunai par politiku.
Tūkstošiem cilvēku devās pāri robežām,
lai satiktu svešinieku ar atšķirīgu viedokli.
Viņi visi piedalījās projektā „Eiropa runā”.
Cilvēkiem ar atšķirīgiem viedokļiem runāt par politiku kļuvis ļoti grūti
ne tikai Eiropā.
Izjūk ģimenes, un draugi viens ar otru pārstāj sarunāties.
Mēs paliekam savos burbuļos.
Tā dēvētos filtru burbuļus vēl vairāk uzpūš sociālie mediji,
taču savā būtībā tie nav digitāli.
Filtru burbuļi ir pastāvējuši vienmēr.
Tie ir mūsu prātos.
Kā atkal un atkal apliecina pētījumi,
mēs ignorējam, piemēram, faktus, kas ir pretēji mūsu pārliecībai.
Tādēļ viltus ziņu labošana pavisam noteikti ir vajadzīga,
bet ar to nepietiek,
lai rosinātu pārdomas sašķeltā sabiedrībā.
Par laimi, daļa pētījumu norāda,
ka, iespējams, pastāv vienkāršs veids, kā ieraudzīt lietas no cita skatpunkta:
personīga viens pret vienu diskusija
ar kādu, kura viedoklis atšķiras no jūsējā.
Tas ļauj ieraudzīt pasauli citādi,
ar cita cilvēka acīm.
Es esmu Zeit Online redaktors,
tā ir viena no lielākajām digitālo ziņu organizācijām Vācijā.
„Eiropa runā” sākās kā vienkāršs redakcijas izmēģinājums.
Tāpat kā daudzus žurnālistus
arī mūs bija iespaidojis Tramps un breksits,
un arī Vācijā bija sākusies sabiedrības šķelšanās,
īpaši migrācijas jautājumā.
Vairāk nekā miljons bēgļu, kas ieradās 2015. un 2016. gadā,
bija karstākais diskusiju temats.
Domājot par mūsu pašu vēlēšanām, kas tuvojās 2017. gadā,
bija skaidrs, ka jāizdomā cits veids, kā runāt par politiku.
Tā kā esam digitālo tehnoloģiju urķi,
mums, protams, prātā ienāca visādas dīvainas digitālo produktu idejas,
un viena no tām bija politiskais tinderis –
(Smiekli)
randiņu platforma cilvēkiem ar politiski pretējiem uzskatiem,
rīks, kas varētu palīdzēt savest kopā cilvēkus ar atšķirīgiem uzskatiem.
Mēs nolēmām rīku pārbaudīt
un palaidām to, ko tehnoloģiju zinātāji sauktu par minimālo darbspējīgo produktu.
Tas bija pavisam vienkāršs.
Nosaucām to par „Deutschland spricht” – „Vācija runā” –
un palaidām 2017. gada maijā.
Un tas bija pavisam vienkāršs.
Mēs izmantojām galvenokārt Google veidlapas,
rīku, kurā ikviens no mums var veidot tiešsaistes aptaujas,
un it visur Zeit Online saturā iegūlām vienkāršus jautājumus, piemēram:
„Vai Vācija ir uzņēmusi par daudz bēgļu?”
Jūs klikšķināt jā vai nē.
Mēs uzdevām arī citus jautājumus.
Vai Rietumi pret Krieviju izturas godīgi?
Vai homoseksuāliem pāriem jāļauj apprecēties?
Tiem, kas atbildēja uz visiem jautājumiem, uzdevām vēl vienu:
„Vai jūs gribētu satikt kaimiņu, kurš domā pilnīgi citādi?”
(Smiekli)
Tas bija pavisam vienkāršs eksperiments pilnīgi bez nekāda budžeta.
Domājām, ka reģistrēsies varbūt pārsimt cilvēku,
un plānojām viņus salikt pāros ar roku.
Vienas dienas laikā reģistrējās 1000 cilvēku,
un pēc dažām nedēļām
satikt kādu ar citādu viedokli bija pieteikušies 12 000 vāciešu.
Tā ka nu mums bija problēma.
(Smiekli)
Uzķibinājām ātru un prastu algoritmu,
kas atrastu ideālos tindera pārus –
cilvēkus, kas dzīvo iespējami tuvu viens otram
un uz jautājumiem atbildējuši pēc iespējas atšķirīgāk.
Mēs iepazīstinājām viņus ar e-pasta palīdzību.
Un, kā varat iedomāties, bijām diezgan noraizējušies.
Varbūt uz satikšanos neviens neatnāks.
Varbūt visas sarunas klātienē būs briesmīgas.
Vai varbūt mūsu datubāzē ir kāds slepkava ar cirvi.
(Smiekli)
Taču tad, 2017. gada jūnija svētdienā,
notika brīnums.
Tūkstošiem vāciešu satika savu pārinieku un mierīgi pārrunāja politiku.
Piemēram, Anno.
Bijušais policists, kurš ir – vai, pareizāk, bija – pret geju laulībām,
satika Anni – inženieri,
kas dzīvo civilajās partnerattiecībās ar sievieti.
Viņi stundām ilgi pārrunāja tēmas,
par kurām viņu viedokļi atšķīrās.
Vēlāk Anno mums stāstīja, ka vienā brīdī
sapratis, ka viņa izteikumi par homoseksuāļu laulībām Anni sāpina,
un viņš sācis apšaubīt savus pieņēmumus.
Pēc trīs stundu sarunas
Anne ielūdza Anno uz savu vasaras ballīti,
un tagad, divus gadus vēlāk,
viņi joprojām laiku pa laikam satiekas un ir draugi.
Mūsu algoritms saveda kopā, piemēram, šo tiesas izpildītāju,
kas ir arī Vācijas labējās populistu partijas AfD runasvīrs,
un šo sievieti, kas konsultē grūtnieces.
Viņa savulaik bija bijusi aktīva Zaļās partijas biedre.
Mēs savedām kopā pat šo profesoru un viņa studentu.
(Smiekli)
Tas ir algoritms.
(Smiekli)
Savedām kopā arī kādu vīratēvu un vedeklu,
jo viņi, protams, dzīvo netālu, bet viedokļi viņiem ir ļoti atšķirīgi.
Vispār mēs sarunas nenovērojām, neierakstījām, nedokumentējām,
jo negribējām, lai cilvēki jelkādā veidā spēlētu teātri.
Bet bija arī izņēmums.
Es piedalījos pats.
Tā nu es savā modīgajā Berlīnes apkaimē Prenclauerbergā
satikos ar Mirko.
Lūk, es mūsu sarunas laikā. Mirko negribēja būt redzams.
Viņš ir gados jauns procesu operators
un izskatās kā jau visi mūsu apkaimes hipsteri,
ar bārdu un bīniju.
Mēs sarunājāmies stundām ilgi, un viņš izrādījās brīnišķīgs cilvēks.
Un, lai gan mums bija ļoti atšķirīgi viedokļi
par gandrīz visām tēmām,
izņemot varbūt vienīgi sieviešu tiesības,
kur man tā arī neizdevās saprast viņa uzskatus,
saruna bija ļoti jauka.
Pēc mūsu sarunas es Mirko iegūglēju,
un izrādījās, ka pusaudža gados viņš bijis neonacists.
Es viņam piezvanīju un jautāju:
„Klau, kāpēc tu man neteici?”
Uz ko viņš atbildēja: „Es neteicu, jo gribu tikt tam pāri.
Es vienkārši par to vairs negribu runāt.”
Biju domājis, ka cilvēki ar šādu vēsturi nekad nemainās,
un nu man nācās pārdomāt savus pieņēmumus,
gluži tāpat kā daudziem citiem dalībniekiem,
kas mums atsūtīja tūkstošiem e-pastu
un arī pa kādam pašiņam.
Neviens nebija bijis vardarbīgs.
(Smiekli)
Un mēs nezinām, vai kāds no pāriem apprecējās.
(Smiekli)
Taču mēs bijām ļoti aizrāvušies un gribējām ko līdzīgu darīt vēlreiz,
un pasākuma versijā 2.0.
gribējām iesaistīt vēl dažādākus dalībniekus,
jo pirmajā piegājienā vairums dalībnieku, protams, bija mūsu lasītāji.
Tā nu mēs vērsāmies pie konkurentiem
un aicinājām iesaistīties arī citus medijus.
Koordinēšanai izmantojām Slack platformu.
Šī tiešsaistes sadarbība, kurā iesaistījās 11 lielākie Vācijas mediji,
bija pirmais šāda veida notikums Vācijā.
Dalībnieku skaits vairāk nekā divkāršojās –
šoreiz pieteicās 28 000 cilvēku.
Un Vācijas prezidents –
viņš redzams attēla centrā –
kļuva par projekta aizbildni.
Tā nu 2018. gada vasarā tūkstošiem vāciešu atkal satikās,
lai parunātu ar kādu, kuram ir citāds viedoklis.
Dažus pārus uzaicinājām uz īpašu pasākumu Berlīnē,
kurā uzņemts arī šis foto –
joprojām mans mīļākais „Vācija runā” simbols.
Tas ir Henriks, autobusa šoferis un boksa treneris,
un Engelbērts, bērnu atbalsta centra vadītājs.
Uz visiem septiņiem jautājumiem viņi atbildēja atšķirīgi.
Viņi nebija iepriekš tikušies,
un saruna bija patiešām spraiga,
un tomēr, kā likās, viņi tik un tā spēja viens ar otru saprasties.
Šajā reizē mēs arī vēlējāmies noskaidrot,
vai saruna dalībniekus ir jelkādi ietekmējusi,
tāpēc lūdzām pētniekiem aptaujāt dalībniekus.
Un divas trešdaļas dalībnieku atzina, ka ir uzzinājuši ko jaunu
par sarunas biedra uzskatiem.
Sešdesmit procenti piekrita, ka savos uzskatos atraduši kopīgo.
Pēc pasākuma bija pieaudzis arī uzticēšanās līmenis sabiedrībā.
Deviņdesmit procentiem dalībnieku saruna bija patikusi,
desmit procentiem – nebija patikusi.
Astoņiem procentiem tā nebija patikusi vienkārši tāpēc,
ka viņu sarunas biedrs neieradās.
(Smiekli)
Pēc „Vācija runā” mūs uzrunāja daudzi starptautiskie mediji
un šoreiz mēs nolēmām izveidot nopietnu un drošu platformu,
ko nosaucām „My Country Talks” – „Mana valsts runā”.
Šajā īsajā laika sprīdī platforma izmantota
jau vairāk nekā desmit vietēja un valsts mēroga pasākumiem,
piemēram, „Het grote gelijk” Beļģijā, „Suomi puhuu” Somijā
un „Britain Talks” Apvienotajā Karalistē.
Un mēs palaidām arī sākumā pieminēto „Eiropa runā”,
kurā iesaistījās 15 starptautiskie mediji,
sākot no Financial Times Apvienotajā Karalistē
līdz Helsingin Sanomat Somijā.
Tūkstošiem eiropiešu satikās ar pilnīgiem svešiniekiem,
lai diskutētu par politiku.
Līdz šim mūs ir uzrunājuši vairāk nekā 150 pasaules mediji,
un varbūt kādu dienu taps arī „Pasaule runā”,
kurā piedalīsies simtiem tūkstošu cilvēku.
Bet skaitļi, protams, nav svarīgākais.
Svarīgākais ir...
Katru reizi, kad divi cilvēki satiekas klātienē
un stundām ilgi divatā sarunājas,
viņi mainās.
Tāpat kā mainās mūsu sabiedrība.
Tā mainās soli pa solītim, sarunu pa sarunai.
Svarīgākais ir tas, ka no jauna iemācāmies
sarunāties klātienē,
bez citu cilvēku klātbūnes,
ar svešinieku.
Ne tikai ar politiskā tindera piespēlētu svešinieku,
bet arī ar krogā, sporta zālē vai konferencē sastaptu svešinieku.
Tāpēc aicinu jūs satikt kādu
un padiskutēt ar viņu,
un izbaudīt to no visas sirds.
Paldies!
(Aplausi)
Oho!
(Aplausi)