So on the surface,
Troy is the kind of millennial that think pieces are made of.
He's arrogant, self-centered
and convinced that he is smarter than people give him credit for.
His favorite topics of conversation are girls, sneakers and cars --
not a surprise for someone who was a teenager just a few years ago.
But Troy's mannerisms --
they reveal the patterns of someone who is scared,
troubled and unsure of the future.
Now Troy also embodies the many positive qualities
his generation is known for.
An entrepreneurial spirit,
an independent streak
and a dedication to his parents.
He believes in hard work
and has tried gigs in both the licit and underground economies,
but he hasn't had any luck
and is just trying to find his way
and still dances between both worlds.
When I met Troy a few years ago,
he had been employed as a golf caddy at a local country club,
carrying bags for rich men and women
who often never even acknowledged his existence.
Before that, he sold sneakers on Facebook.
He even tried selling candy bars and water bottles,
but he wasn't making enough money to help his parents out
or save up for a car any time soon.
So Troy saw how hard his immigrant mother from Jamaica worked
and how little she got back in return,
and he vowed --
Troy vowed to take a different path.
So he ended up selling drugs.
And then he got caught,
and right now, he's trying to figure out his next steps.
In a country where money equals power,
quick money, at least for a while, gives young men and women like him
a sense of control over their lives,
though he said he mainly did it because he wanted stability.
"I wanted a good life," he told me.
"I got greedy and I got caught."
Yet the amazing thing about Troy
is that he still believes in the American dream.
He still believes that with hard work,
despite being arrested,
that he can move on up.
Now, I don't know if Troy's dreams came true.
He disappeared from the program for troubled youth that he was involved in
and slipped through the cracks,
but on that day that we spoke,
I could tell that more than anything,
Troy was happy that someone listened to his dreams
and asked him about his future.
So I think about Troy and his optimism
when I think of the reality that so many young, black millennials face
when it comes to realizing their dreams.
I think about all the challenges
that so many black millennials have to endure
in a world that tells them they can anything they want to be
if they work hard,
but actually doesn't sit down to listen to their dreams
or hear stories about their struggle.
And we really need to listen to this generation
if we hope to have a healthy and civil society going forward,
because millienials of color,
they make up a fair chunk of the US and the world population.
Now when we talk about millennials,
a group that is often labeled as entitled, lazy, overeducated,
noncommittal and narcissistic,
the conversations often swirl around avocado toast,
overpriced lattes and fancy jobs abroad --
you probably have heard all these things before.
But millennials are not a monolith.
Actress Lena Dunham may be the media's representation
of this generation,
but Troy and other voices like his are also part of the story.
In fact, millennials are the largest and most diverse adult population
in this country.
44 percent of all American millennials are nonwhite,
but often, you wouldn't even know it at all.
Now sure, there are similarities within this population
born between 1981 and 1996.
Perhaps many of us do love avocado toast and lattes --
I know I do, right?
But there are also extreme differences,
often between millennials of color and white millennials.
In fact, all too often,
it seems as though we're virtually living in different worlds.
Now black millennials,
a group that I have researched for a book I recently wrote,
are the perfect example of the blind spot that we have
when it comes to this group.
For example,
we have lower rates of homeownership,
we have higher student debt,
we get ID'd more at voter registration booths,
we are incarcerated at higher rates ...
we make less money,
we have higher numbers of unemployment --
even when we do go to college, I should say --
and we get married at lower rates.
And honestly, that's really just the beginning.
Now, none of these struggles are particularly new, right?
Young black people in America have been fighting,
really fighting hard to get their stories told for centuries.
After the Civil War in the 1800s,
Reconstruction failed to deliver the equality
that the end of slavery should have heralded,
so young people moved to the North and the West
to escape discriminatory Jim Crow policies.
Then, as segregation raged in much of the country,
young black people helped spearhead civil rights campaigns
in the 1950s and 1960s.
After that, some people embraced black power and then became Black Panthers
and then the next generation,
they turned to hip-hop to make sure their voices were heard.
And then Barack Obama,
hopeful that he, too, may bring about change.
And when that failed,
when we realized we were still brutalized and battered,
we had to let the world know that our lives still mattered.
Now, when technology allows more video of our pain and struggle
to be broadcast to the world,
we wonder, like, what is next?
Our country feels more polarized than ever,
yet we are still being told to pull up our pants,
be respectable, be less angry,
smile more and work harder.
Even the attitudes of millennials themselves are overdue for an update.
Research done by the Washington Post in 2015 about this supposedly "woke" group
found that 31 percent of white millennials think that blacks are lazier than whites,
and 23 percent say they're not as intelligent.
These are, like, surprising things to me, and shocking.
And these responses are not that much different
than generations in the past,
and it shows that unfortunately,
this generation is repeating the same old stereotypes
and tropes of the past.
Now, a study conducted by David Binder Research and MTV in 2014 --
it found that 84 percent of young millennials were taught by their families
that everyone should be equal.
This is a really great thing, a really positive step.
But only 37 percent in that group
actually talked about race with their families.
So I could understand why things may be confusing to some.
There are definitely black millennials who are succeeding.
Marvel's "Black Panther,"
directed by black millennial Ryan Coogler and showcasing many others,
broke all sorts of records.
There's a crop of television shows by creatives like Donald Glover,
Lena Waithe and Issa Rae.
Beyoncé is, like, the queen, right?
She is, like, everything.
Young black authors are winning awards,
Serena Williams is still dominating on the tennis court
despite all her haters,
and there's a crop of new politicians and activists running for office.
So I don't want to, like, kill these moments of black joy
that I too revel in,
but I want to make it clear
that these wins are too few and far between
for a people that's been here for over 400 years.
Like, that's insane, right?
And most people still don't really understand the full picture, right?
Our stories are still misunderstood,
our bodies are still taken advantage of,
and our voices?
Our voices are silenced
in a world that still shows little concern for our everyday struggles.
So our stories need to be told
in a multitude of ways
by a range of voices
talking about diverse and nuanced topics,
and they really need to be listened to.
And it is not just here in America, right?
It's all around the world.
Millennials make up 27 percent of the world's population.
That's around two billion people.
And with countries like India, China, Indonesia and Brazil,
along with the United States,
accounting for 50 percent of the world's millennials,
it's clear that the white, often male, heterosexual narrative of the millennial
is only telling half the story.
Now, there's many people trying to broaden the palette.
They're fighting to get their stories told and bust the millennial stereotype.
Whether it's students in South Africa protesting statues of Cecil Rhodes,
Michaela Coel making us laugh from the UK,
or Uche Eze, who's framing views about Nigerian life, online.
But I want to make it clear --
I want to make it really clear to everyone
that just because things look more equal than they did
in the 20th century,
doesn't mean that things are equitable at all.
It doesn't mean our experiences are equitable,
and it certainly doesn't mean that a post-racial society,
that thing that we talked about so much,
ever became close to being a reality.
I think of Joelle,
a middle-class 20-something who did everything the "right way,"
but she couldn't go to her dream school, because it was simply too expensive.
Or Jalessa,
who knows she can't be mediocre at her job
the same way that her white peers can.
Or Trina, who knows that people judge her unconventional family choices
in a different way than if she were a white woman.
Or actor AB,
who knows that the roles he takes and gets in Hollywood are different
because of his skin color.
And then there's Simon.
So Simon, by all means, would be an example of someone who's made it.
He's a CFO at a tech company in San Francisco,
he has a degree from MIT
and he's worked at some of the hottest tech companies in the world.
But when I asked Simon if he had achieved the American dream,
it took him a while to respond.
While acknowledging that he had a really comfortable life,
he admitted that under different circumstances,
he might have chosen a different path.
Simon really loves photography,
but that was never a real option for him.
"My parents weren't able to subsidize me
through that sort of thing," Simon said.
"Maybe that's something my children could do."
So it's these kinds of stories --
the quieter, more subtle ones --
that reveal the often unique and untold stories of black millennials
that show how even dreaming may differ between communities.
So we really need to listen and hear the stories of this generation,
now more than ever,
as the baby boomers age and millennials come to prominence.
We can talk all we want to about pickling businesses in Brooklyn
or avocado toast,
but leaving out the stories and the voices of black millennials,
large swaths of the population --
it will only increase divisions.
So stories of black millennials, brown millennials
and all millennials of color
really need to be told,
and they also need to be listened to.
We'd be a far better-off country and world.
Thank you.
(Applause)
ظاهريًا،
يعدُ تروي نوعًا من جيل الألفية الذي يعتقد أنه مخلوق متكون من أشلاء.
إنه متعجرف ومتمحور حول ذاته أناني
ومقتنع أنه أكثر ذكاءً من الأشخاص الذين يعتبرونه كذلك.
أفضل مواضيع نقاشاته هي الفتيات، وأحذية الرياضة والسيارات...
وهذا ليس مستغربًا لشخص أصبح مراهقًا قبل عدة سنوات فقط.
لكن سلوكيات تروي...
تكشف النقاب عن أنماط سلوكية لشخص خائف،
ومضطرب وغير واثق من المستقبل.
الآن، يجسدُ تروي أيضًا صفات إيجابية عديدة
يُعرف بها جيله.
روح المبادرة ومباشرة الأعمال الحرة،
ونزعة الاستقلال
والتفاني من أجل والديه.
يؤمنُ بالعمل الجاد
وحاول القيام بالأعمال في كلٍ من الاقتصاديات القانونية والسرية،
ولكنه لم يحالفه الحظ أبدًا
ويحاول العثور على طريقه فقط
ولا يزال يقفز بين تجارب العالمين.
عندما قابلتُ تروي قبل عدة سنوات،
كان موظفًا كمساعد للاعبي الجولف في نادٍ ريفي محلي،
يحملُ حقائب عِصي الجولف للأغنياء من الرجال والنساء
الذين غالبًا لا يكتثرون لوجوده.
قبل ذلك، باع الأحذية الرياضية عبر الفيسبوك.
حتى حاول بيع ألواح الحلوى وقناني الماء،
لكنه لم يحصل على الأموال الكافية لمساعدة والديه
أو الادخار لشراء سيّارة في أي وقت قريب.
رأى تروي كيف أن والدته المهاجرة من جامايكا تعمل بجد
وكيف أن العائد الذي تحصلُ عليه في المقابل قليل جدًا،
وتعهد...
تعهد تروي أن يسلك طريقًا مختلفًا.
فانتهى به المطاف لبيع المخدرات.
ومن ثم قُبض عليه،
ويحاول الآن تحديد الخطوات اللاحقة.
في بلدٍ حيث الأموال تعادلُ القوة والنفوذ،
الحصول على المال سريعًا، أقله لفترة قصيرة، يعطي النساء والرجال مثله
شعورًا من السيطرة على حياتهم،
وقال أنه قام بذلك في الأساس لأنه أراد الاستقرار.
قال لي: "أردتُ حياة هانئة"،
"أصبحتُ جشعًا وقُبض علي".
الشيء المدهش أيضًا عن تروي
هو أنه لا يزال يؤمنُ بالحلم الأمريكي.
لا يزال يؤمنُ أنه مع العمل الجاد،
رغم أنه قبض عليه،
يمكنه المضي قدمًا.
لا أعرف الآن إن أصبح حلم تروي حقيقة.
قد اختفى من البرنامج المخصص للشباب المضطربين الذي شارك فيه
هرب من الإخطارات وغياب الاهتمام الكافي،
لكنه في ذلك اليوم الذي تحدثنا فيه،
أستطيع أن أقول أكثر من أي شيء آخر،
كان تروي سعيدًا أن أحدًا ما استمع لأحلامه
وسأله عن مستقبله.
لذلك أفكر في تروي وتفاؤله
عندما أفكر في الواقع ما يواجه الكثير من جيل الألفية الشباب ذوي البشرة السوداء
عندما يتعلق الأمر بتحقيق أحلامهم،
أفكر في كل التحديات
التي على العديد من جيل الألفية ذوي البشرة السوداء تحملها
في عالمٍ يخبرهم أن باستطاعتهم أن يكونوا أي شيء يريدونه
إذا عملوا بجد،
لكن في الواقع لا أحد يجلسُ معهم للاستماع إلى أحلامهم
أو سماع قصصهم حول صراعاتهم.
ونحتاجُ بالفعل إلى الاستماع إلى هذا الجيل
إذا كنا نأمل بوجود مجمتمع مدني صحي يمضي قدمًا،
لأن جيل الألفية من غير البيض،
يمثلون جزءًا لا بأس به من سكان الولايات الأمريكية والعالم.
عندما نتحدث الآن عن جيل الألفية،
المجموعة التي اتسمت غالبًا بالكسل وبالثقافة العالية،
وعدم الالتزام والنرجسية بمعنى حب الذات،
تتأرجح غالبًا المناقشات عن الأفوكادو المحمص بمعنى الحماقة والدلال،
والقهوة بالحليب غالية الثمن اللاتيه ووظيفة فخمة بالخارج...
ربما قد سمعتم كل هذه الأشياء مسبقًا.
لكن ليس جيل الألفية وحدة متراصة.
ربما تكون الممثلة لينا دانهام الصورة النمطية الإعلامية
لهذا الجيل،
لكن تروي وغيره من الأصوات الذين يشبهونه هم جزء من الحكاية أيضًا.
في الحقيقة، يعد جيل الألفية أكبر السكان البالغين وأكثرهم تنوعًا
في هذا البلد.
يبلغُ نسبة غير البيض من كل الأجيال الأمريكية 44%،
لكن في الغالب، لن تعرفوا النسبة أبدًا.
الآن، هناك بالتأكيد أوجه شبه ضمن هذه الفئة من السكان
مواليد ما بين سنوات 1981 و 1996.
ربما يحب العديد منا الأفوكادو المحمص واللاتيه...
أنا أحبهما، ألستم كذلك؟
لكن هناك كذلك اختلافات شديدة،
غالبًا بين جيل الألفية غير البيض وجيل الألفية البيض.
في الحقيقة، في كثيرٍ من الأحيان،
يبدو وكأننا فعليًا نعيش في عالمين مختلفين.
حاليًا، جيل الألفية السود،
المجموعة التي درستها من أجل الكتاب الذي ألفته مؤخرًا،
هي المثال الرائع للمنطقة المظلمة لدينا
عندما يتعلق الأمر بهذه المجموعة.
على سبيل المثال،
لدينا معدلات منخفضة لامتلاك المنازل،
ولدينا ديون طلبة عالية،
نحصل على مزيد من الهويات الشخصية في كبائن تسجيل الناخبين،
نسجنُ بمعدلات عالية...
نكسب مالًا أقل،
لدينا عدد كبير من العاطلين عن العمل...
حتى عندما نذهب إلى الكليات، يجدر بي القول...
ونتزوج في معدلات منخفضة.
وصراحةً، هذه هي في الواقع البداية فقط.
الآن، لا تعدُ أي من هذه النضالات جديدة بشكل خاص، أليس كذلك؟
قد كافح الشباب السود في أمريكا
كافحوا حقًا بشكل جدي لقرونٍ لتروى قصصهم.
بعد الحرب الأهلية في سنوات 1800،
فشل إعادة البناء في تحقيق المساواة
حيث كان ينبغي أن تبشر بنهاية العبودية
وانتقل الشباب الصغار إلى الشمال والغرب
للهروب من سياسات المصطلح المعروف بقانون جيم كرو العنصري.
ومن ثم اشتد الفصل العنصري بشكل كبير في جميع أنحاء البلاد.
ساعد الشباب السود في قيادة حملات الحقوق المدنية
في الأعوام ما بين 1950 و 1960.
بعد ذلك، تبنى بعض الناس القوة السوداء وأصبحوا أعضاء بحركة الفهود السود الحقوقية
ومن ثم الجيل اللاحق،
تحولوا إلى حركة هب-هوب الفنية الثقافية للتأكد من سماع أصواتهم.
وثم عهد باراك أوباما،
على أمل أنه سيجلبُ التغيير معه أيضًا.
وعندما فشل ذلك،
عندما أدركنا أننا لا نزال نتعرض للمعاملة الوحشية والضرب،
كان علينا أن ندع العالم يعرف أن حياتنا مهمة.
الآن، عندما تسمح التقنية لنشر المزيد من الفيديوهات حول آلامنا وصراعاتنا
لتبث إلى العالم،
نتساءل، ماذا بعد؟
يزداد التباين في بلادنا بشكل لم يسبق له مثيل،
ولا يزال يقال لنا بأن نعمل بجد أكبر،
وأن نكون محترمين وأن نلجم غضبنا،
ونبتسم أكثر ونعمل بجدية أكبر.
حتى تصرفات جيل الألفية أنفسهم تأخرت عن التحديث.
في دراسة أجرتها واشنطن بوست عام 2015، حول هذه المجموعة المفترض أن تكون مستيقظة
وجدت أن 31% من جيل الألفية البيض يعتقدون أن السود أقل نشاطًا من البيض،
ويقول 23% بأن السود غير أذكياء.
كانت هذه الأرقام مدهشة وصادمة بالنسبة لي.
ولم تكن ردود الفعل هذه مختلفة كثيرًا
عن الأجيال في الماضي،
وللأسف الشديد تظهر أن هذا الجيل
يعيد نفس الصور النمطية القديمة
ويكرر أفكار الماضي.
الآن، أجرى مركز أبحاث ديفيد بيندر وشبكة التلفاز إم تي في دراسة عام 2014...
ووجدت أن 84% من جيل الشباب قيل لهم عن طريق أسرهم
ينبغي أن يتساوى الجميع.
هذا حقًا شيء رائع! تعد خطوة إيجابية فعلًا.
لكن 37% من تلك المجموعة
تحدثت في الواقع حول العنصرية مع أسرهم.
لذلك يمكنني فهم لماذا قد تكون الأمور محيرة للبعض.
هناك بالتأكيد جيل من السود ممن نجحوا.
أنتجت شركة مارفل كومكس فيلم "النمر الأسود"،
الذي أخرجه الألفي الأسود رايان كوغلر وعرضت للكثير غيره،
حطمت كل أصناف السجلات.
هناك مجموعة لبرامج تلفازية من قبل مبدعين أمثال دونالد جلوفر،
ولينا وايتهي وعيسى راي.
وبيونسي التي تشبه الملكة، أليس كذلك؟
إنها تماثل كل شيء.
ويحصد المؤلفون الشباب السود الجوائز،
لا تزال سيرينا وليامز تسيطر على ملاعب التنس الأرضي
على الرغم من جميع كارهيها
ويخوض مجموعة من السياسيين الجدد والنشطاء الانتخابات للرئاسة.
لذلك لا أريد أن أضع نهاية لهذه اللحظات من فرح السود
التي أبتهج لها كذلك،
لكنني أريد أن أوضح
أن هذه الانتصارات قليلة ومتباعدة
بالنسبة إلى الأشخاص ممن هم هنا منذ أكثر من 400 عام.
إنه أمرٌ غير معقول، أليس كذلك؟
ولا يزال معظم الناس لا يفهمون الصورة بالكامل حقًا، أليس كذلك؟
لا يزال يساءُ فهم حكاياتنا،
لا يزال تستغل أجسادنا،
وأصواتنا كذلك.
كتمت أصواتنا
في عالمٍ يظهر الاهتمام القليل لنضالاتنا اليومية.
لهذا ينبغي أن تحكى حكاياتنا
بوسائلٍ عديدة
وعن طريق مجموعة من الأصوات
التي تتحدث عن مواضيع متنوعة ودقيقة،
ويجب أن تسمع أصواتهم فعلًا.
وليس هنا في أمريكا فقط، أليس كذلك؟
بل في جميع أنحاء العالم.
يشكلُ جيل الألفية أكثر من 27% من سكان العالم.
أي حوالي 2 مليار شخص.
ومع دول مثل الهند والصين وأندونيسيا والبرازيل،
إلى جانب الولايات المتحدة الأمريكية،
يشكلون 50% من أجيال الألفية في العالم،
من الواضح أن البيض وغالبًا الذكور، حكاية جنسين مختلفين لجيل الألفية
هو من يخبر نصف الحكاية فقط.
الآن، هناك العديد من الناس ممن يحاولون توسيع نطاق الوسائل.
إنهم يكافحون من أجل أن تقال حكاياتهم وتحطيم الصورة النمطية لجيل الألفية.
سواء أكانوا الطلبة في جنوب أفريقيا الذين يحتجون على تماثيل سيسل رودس،
وميكيلا كويل التي تجعلنا نضحك من بريطانيا،
أو أوتشي بيدرو التي تصيغ وجهات النظر حول الحياة في نيجيريا عبر الإنترنت.
لكنني أريد أن أوضح...
أريد فعلًا أو أوضح للجميع
حيث تبدو الأمور أكثر مساواة مما كانت عليه
في القرن العشرين.
لا يعني ذلك أن الأمور متكافئة أبدًا.
لا يعني ذلك أن تجاربنا متساوية،
ولا يعني بالتأكيد أن المجتمع بعد العنصرية،
وأن الشيء الذي تحدثنا عنه كثيرًا
أصبح قريبًا من الحقيقة الواقعة أبدًا.
أفكر في جويل،
تبلغ أكثر من 20 عامًا ومن الطبقة الوسطى، التي قامت بكل شيء بالطريقة الصحيحة،
ولكنها لم تستطع الذهاب إلى مدرسة أحلامها، لأن المدرسة ببساطة باهظة التكاليف.
أو جاليسا،
التي تعرف أنها لا تستطيع أن تكون عادية في عملها
بالطريقة نفسها التي تمكّن أقرانها البيض.
أو ترينا التي تعرفُ أن الناس تحكمُ على خيارات عائلتها غير المألوفة
بطرق مختلفة مما لو كانت امرأة بيضاء.
أو الممثل AB،
الذي يعرف أن الأدوار التي يلعبها ويحصل عليها في هوليوود مختلفة
بسبب لون بشرته.
ومن ثم هناك سيمون.
سيكون سيمون بكل المعاني المثال لشخص صنعها بنفسه.
إنه كبير الموظفين الماليين في شركة تقنية في مدينة سان فرانسيسكو،
حاز على شهادة جامعية من معهد ماساتشوستس للتقنية
وعمل في بعض شركات التقنية الأكثر جاذبية في العالم.
لكن عندما سألت سيمون إن كان قد حقق الحلم الأمريكي،
استغرقه الأمر بعض الوقت حتى يرد.
بينما أقرّ أنه عاش حياة مريحة حقًا،
اعترف أنه وتحت ظل ظروفٍ مختلفة،
ربما كان عليه اختيار طريقٍ آخر.
يحب سيمون التصوير حقًا،
ولم يكن ذلك اختيارًا حقيقيًا بالنسبة إليه.
قال سيمون: "لم يكن في مقدور والدي إعانتي
خلال هذا النوع من الأشياء".
ويضيف: "ربما يستطيع أولادي القيام بذلك".
لذا إن الأمر عن هذه الأنواع من الحكايات...
الحكايات الأكثر هدوءًا ودقة...
التي غالبًا ما تكشف عن قصص نادرة وغير محكية لأجيال الألفية من السود
التي تظهر كيف أنه حتى الحلم قد يختلف بين المجتمعات.
لذلك نحتاجُ فعلًا إلى أن نصغي ونسمع حكايات هذا الجيل،
اليوم أكثر من أي وقتٍ مضى،
حيث تقدم العمر بمواليد فترة طفرة المواليد وجاء مواليد جيل الألفية في الصدارة.
نستطيع التحدث بكل ما نريد حول صعوبة الحالة العملية في بروكلين
أو الأفوكادو المحمص،
لكن ترك حكايات وأصوات أجيال الألفية السود جانبًا،
العدد الكبير من السكان...
سيزداد الانقسام فقط.
لذلك، فحكايات جيل الأفية السود، وجيل الألفية الحنطي اللون
وأجيال الألفية من غير البيض
تحتاجُ في الواقع أن تُحكى،
كما أنهم بحاجة لمن يصغي لهم.
وبذلك سنكون بلدًا وعالمًا أحسن حالًا.
شكرًا لكم.
(تصفيق)
Επιφανειακά,
ο Τρόι είναι το είδος της γενιάς Υ για τον οποίο γράφονται άρθρα γνώμης.
Είναι αλαζόνας, εγωκεντρικός
και πιστεύει ότι είναι πιο έξυπνος απ' ό,τι λέει ο κόσμος.
Τα αγαπημένα του θέματα συζήτησης είναι γυναίκες, αθλητικά και αμάξια.
Καμία έκπληξη για κάποιον που ήταν έφηβος πριν λίγα χρόνια.
Αλλά οι τρόποι του Τρόι
φανερώνουν δείγματα κάποιου φοβισμένου,
προβληματισμένου και αβέβαιου για το μέλλον.
Ο Τρόι ενσαρκώνει επίσης πολλά από τα θετικά στοιχεία
που χαρακτηρίζουν τη γενιά του.
Ένα επιχειρηματικό πνεύμα,
μια ανεξάρτητη πλευρά
και μια αφοσίωση στους γονείς του.
Πιστεύει στη σκληρή δουλειά
κι έχει δουλέψει και στις νόμιμες και στις παράνομες οικονομίες,
αλλά δεν είχε καμία τύχη
και προσπαθεί απλώς να βρει τον δρόμο του
και αμφιταλαντεύεται ακόμα σε δύο κόσμους.
Όταν γνώρισα τον Τρόι πριν λίγα χρόνια,
δούλευε ως βοηθός γκολφ σε μια τοπική λέσχη,
κουβαλώντας τσάντες πλούσιων αντρών και γυναικών
που συχνά δεν γνώριζαν καν την ύπαρξή του.
Πιο πριν πουλούσε αθλητικά στο Facebook.
Προσπάθησε να πουλήσει ακόμα και σοκολάτες και μπουκάλια νερού,
αλλά δεν έβγαζε αρκετά λεφτά για να βοηθήσει τους γονείς του
ή να μαζέψει για να πάρει αμάξι.
Ο Τρόι είδε πόσο σκληρά δούλεψε η μετανάστρια μητέρα του από την Τζαμάικα
και πόσο λίγα κέρδισε,
και ορκίστηκε
να πάρει έναν καινούριο δρόμο.
Έτσι κατέληξε πουλώντας ναρκωτικά.
Και μετά τον έπιασαν,
και τώρα σχεδιάζει τα επόμενα βήματά του.
Σε μια χώρα που τα λεφτά ισοδυναμούν με τη δύναμη,
τα γρήγορα λεφτά, έστω για λίγο, δίνουν σε άντρες και γυναίκες σαν κι αυτόν
την αίσθηση του ελέγχου στη ζωή τους,
αν και είπε ότι το έκανε επειδή ήθελε σταθερότητα.
«Ήθελα μια καλή ζωή», μου είπε.
«Έγινα άπληστος και με έπιασαν».
Όμως το απίστευτο πράγμα για τον Τρόι
είναι ότι ακόμα πιστεύει στο Αμερικανικό Όνειρο.
Πιστεύει ακόμα ότι με σκληρή δουλειά,
παρόλο που συνελήφθη,
ότι μπορεί να προχωρήσει.
Τώρα, δεν ξέρω αν πραγματοποιήθηκαν τα όνειρα του Τρόι.
Εξαφανίστηκε από το πρόγραμμα για τους αποκλίνοντες νέους
και ξέφυγε,
αλλά τη μέρα που μιλήσαμε,
μπορούσα να πω περισσότερο από καθετί άλλο,
ότι ο Τρόι ήταν χαρούμενος που κάποιος άκουσε τα όνειρά του
και τον ρώτησε για το μέλλον του.
Έτσι σκέφτομαι τον Τρόι και την αισιοδοξία του
όταν σκέφτομαι αυτά που αντιμετωπίζουν τόσοι νέοι μαύροι της γενιάς Υ
σχετικά με την πραγμάτωση των ονείρων τους.
Σκέφτομαι όλες τις προκλήσεις
που πρέπει να υπομείνουν τόσοι μαύροι millenials
σ' έναν κόσμο που τους λέει ότι μπορούν να γίνουν ό,τι θέλουν
αν δουλέψουν σκληρά,
αλλά δεν κάθονται να ακούσουν τα όνειρά τους
ή τις ιστορίες για τους αγώνες τους.
Και πρέπει πραγματικά να ακούσουμε αυτή τη γενιά
αν θέλουμε να έχουμε μια υγιή και πολιτισμένη κοινωνία που πάει μπροστά,
γιατί οι έγχρωμοι millenials,
αποτελούν ένα μεγάλο κομμάτι των ΗΠΑ και του παγκόσμιου πληθυσμού.
Τώρα όταν μιλάμε για τη γενιά Υ,
μια ομάδα που συχνά χαρακτηρίζεται ως τεμπέλικη και υπερμορφωμένη,
αναποφάσιστη και ναρκισσιστική,
η συζήτηση συχνά στρέφεται γύρω από τοστ αβοκάντο,
ακριβούς καφέδες και φανταχτερές δουλειές στο εξωτερικό.
Πιθανόν τα έχετε ξανακούσει όλα αυτά.
Αλλά η γενιά Υ δεν είναι ένας μονόλιθος.
Η ηθοποιός Λίνα Ντάναμ μπορεί να είναι η εκπροσώπηση των ΜΜΕ
αυτής της γενιάς,
αλλά ο Τρόι κι άλλες φωνές σαν αυτόν είναι επίσης κομμάτια της ιστορίας.
Η γενιά Υ είναι ο πιο μεγάλος και ποικιλόμορφος ενήλικος πληθυσμός
σ' αυτήν τη χώρα.
44 τοις εκατό των Αμερικανών της γενιάς Υ δεν είναι λευκοί,
αλλά πολλές φορές ούτε που θα το γνωρίζατε.
Σίγουρα υπάρχουν ομοιότητες μέσα σ' αυτόν τον πληθυσμό
γεννημένο ανάμεσα στο 1981 και το 1996.
Πολλοί από μας αγαπούν όντως το τοστ αβοκάντο και τα latte.
Κι εγώ το ίδιο, σωστά;
Αλλά υπάρχουν επίσης μεγάλες διαφορές,
μεταξύ των έγχρωμων και των λευκών της γενιάς Υ.
Στην πραγματικότητα,
είναι σαν να ζούμε σχεδόν σε διαφορετικούς κόσμους.
Οι μαύροι της γενιάς Υ,
για τους οποίους έκανα έρευνα για ένα πρόσφατο βιβλίο μου,
είναι το τέλειο παράδειγμα τυφλού σημείου που έχουμε
όσον αφορά αυτήν την ομάδα.
Για παράδειγμα,
έχουμε χαμηλότερες τιμές ιδιοκτησίας,
έχουμε υψηλότερα μαθητικά χρέη,
μας ελέγχουν πιο πολύ όταν πάμε να ψηφίσουμε,
μπαίνουμε στη φυλακή πιο συχνά...
κερδίζουμε λιγότερα λεφτά,
έχουμε μεγαλύτερη ανεργία
-- ακόμα κι όταν σπουδάζουμε, πρέπει να πω --
και παντρευόμαστε λιγότερο.
Και ειλικρινά, αυτό είναι μόνο η αρχή.
Καμιά απ' αυτές τις μάχες δεν είναι καινούρια, σωστά;
Οι νέοι μαύροι στην Αμερική πάλευαν
όντως πάλευαν σκληρά για να ακουστούν οι ιστορίες τους.
Μετά τον Εμφύλιο Πόλεμο τη δεκαετία του 1800,
η Ανασυγκρότηση δεν κατάφερε να διαδώσει την ισότητα
που έπρεπε να φέρει το τέλος της δουλείας,
έτσι οι νέοι μετακινήθηκαν στον Νότο και τη Δύση
για να γλυτώσουν τους νόμους του Τζιμ Κρόου.
Έπειτα, καθώς ο διαχωρισμός οργίαζε στο μεγαλύτερο μέρος της χώρας,
οι νέοι μαύροι έκαναν καμπάνιες για τα πολιτικά δικαιώματα
τις δεκαετίες του 1950 και του 1960.
Μετά κάποιοι αποδέχτηκαν τη δύναμη των μαύρων και έγιναν οι Μαύροι Πάνθηρες
και μετά η επόμενη γενιά,
στράφηκε στη χιπ-χοπ για να ακουστεί η φωνή τους.
Και μετά ο Μπάρακ Ομπάμα,
αισιόδοξος ότι θα φέρει κι αυτός την αλλαγή.
Κι όταν αυτό απέτυχε,
όταν καταλάβαμε ότι είμαστε ακόμα αποκτηνωμένοι και δαρμένοι,
έπρεπε ο κόσμος να μάθει ότι οι ζωές μας ακόμα έχουν σημασία.
Τώρα, όταν η τεχνολογία επιτρέπει περισσότερα βίντεο με τον πόνο μας
να δημοσιεύονται στον κόσμο,
αναρωτιόμαστε, τι έπεται;
Η χώρα μας μοιάζει πιο πολωμένη από ποτέ,
κι ακόμα μας λένε να μαζεύουμε τα παντελόνια μας,
να είμαστε ευυπόληπτοι, λιγότερο θυμωμένοι,
περισσότερο χαμογελαστοί και να δουλεύουμε πιο σκληρά.
Ακόμα και οι συμπεριφορές της γενιάς Υ έχουν καθυστερήσει να εκσυγχρονιστούν.
Έρευνα της Washington Post το 2015 για τη θεωρητικά «ξύπνια» ομάδα
έδειξε ότι το 31 τοις εκατό των λευκών θεωρούν τους μαύρους πιο τεμπέληδες
και το 23 τοις εκατό λέει ότι δεν είναι τόσο έξυπνοι.
Αυτά είναι αναπάντεχα πράγματα για μένα, και σοκαριστικά.
Κι αυτές οι απαντήσεις δε διαφέρουν πολύ
απ' αυτές γενεών στο παρελθόν,
και δείχνει ότι, δυστυχώς,
αυτή η γενιά επαναλαμβάνει τα ίδια παλιά στερεότυπα
και σχήματα λόγου.
Τώρα, μελέτη της εταιρίας Ντέιβιντ Μπάιντερ και του MTV το 2014
βρήκε ότι το 84 τοις εκατό της γενιάς Υ μάθαινει από τις οικογένειές τους
ότι όλοι πρέπει να είναι ίσοι.
Αυτό είναι υπέροχο, ένα πολύ θετικό βήμα,
Αλλά μόνο το 37 τοις εκατό
μιλούσε για φυλετικά θέματα στην οικογένεια.
Έτσι λοιπόν καταλαβαίνω γιατί κάποιοι μπορεί να μπερδεύονται.
Υπάρχουν σίγουρα μαύροι της γενιάς Υ που επιτυγχάνουν.
Ο «Μαύρος Πάνθηρας» της Μάρβελ,
σε σκηνοθεσία του μαύρου της γενιάς Υ Ράιαν Κούγκλερ και με πολλούς άλλους,
έσπασε κάθε είδους ρεκόρ.
Είναι μια φουρνιά τηλεοπτικών σειρών από δημιουργούς όπως ο Ντόναλντ Γκλόβερ,
η Λίνα Γουέιδ και η Ίσα Ρέι.
Η Μπιγιόνσε είναι η βασίλισσα, έτσι;
Είναι τα πάντα.
Νέοι μαύροι συγγραφείς κερδίζουν βραβεία,
η Σερίνα Γουίλιαμς κυριαρχεί ακόμα στα γήπεδα του τένις
παρά αυτούς που τη μισούν,
και μια φουρνιά νέων πολιτικών και ακτιβιστών που κατεβαίνουν υποψήφιοι.
Δε θέλω να καταστρέψω αυτές τις στιγμές χαράς των μαύρων
για τις οποίες κι εγώ γλεντάω,
αλλά θέλω να ξεκαθαρίσω
ότι αυτές οι νίκες δεν είναι πολλές και συχνές
για ανθρώπους που υπάρχουν για πάνω από 400 χρόνια.
Είναι τρελό, έτσι;
Και οι περισσότεροι άνθρωποι δε βλέπουν ακόμη τη μεγάλη εικόνα, σωστά;
Οι ιστορίες μας παραμένουν παρεξηγήσιμες,
τα σώματά μας εκμεταλλεύσιμα,
κι οι φωνές μας;
Οι φωνές μας φιμώνονται
σ' έναν κόσμο που λίγο νοιάζεται για τους καθημερινούς μας αγώνες.
Έτσι οι ιστορίες πρέπει να ειπωθούν
με πολλούς τρόπους
από διαφορετικές φωνές
μιλώντας για ποικίλα θέματα,
και είναι πραγματική ανάγκη να ακουστούν.
Και δεν είναι μόνο εδώ στην Αμερική, σωστά;
Είναι σ' όλο τον κόσμο.
Η γενιά Υ αποτελεί το 27 τοις εκατό του παγκόσμιου πληθυσμού.
Είναι περίπου δύο δισεκατομμύρια άνθρωποι.
Και με χώρες όπως η Ινδία, η Κίνα, η Ινδονησία κι η Βραζιλία,
μαζί με τις Ηνωμένες Πολιτείες,
που αποτελούν το 50 τοις εκατό της γενιάς Υ,
είναι σαφές ότι το παραμύθι του λευκού, αρσενικού, ετεροφυλοφιλικού της γενιάς Υ
λέει μόνο τη μισή ιστορία.
Τώρα, πολλοί προσπαθούν να διευρύνουν την παλέτα.
Παλεύουν να πουν τις ιστορίες τους και να διαλύσουν το στερεότυπο της γενιάς Υ.
Είτε είναι μαθητές από τη Νότια Αφρική
διαδηλώνοντας για αγάλματα του Σέσιλ Ρόουντς,
η Μικέιλα Κόουλ κάνοντάς μας να γελάμε από το Ηνωμένο Βασίλειο,
ή η Ουτσέι Έζε, που μιλάει διαδικτυακά για τη ζωή στη Νιγηρία.
Αλλά θέλω να το ξεκαθαρίσω.
Θέλω να το ξεκαθαρίσω σε όλους
ότι επειδή τα πράγματα δείχνουν πιο ισότιμα απ' ό,τι ήταν
τον 20o αιώνα,
δεν σημαίνει ότι είναι και δίκαια.
Δεν σημαίνει ότι τα βιώματά μας είναι δίκαια,
και σίγουρα δε σημαίνει ότι μια μεταφυλετική κοινωνία,
αυτό για το οποίο μιλήσαμε τόσο πολύ,
δεν ήταν ποτέ κοντά στο να γίνει πραγματικότητα.
Σκέφτομαι την Τζοέλ,
μια 20 και κάτι μεσοαστή που έκανε τα πάντα με τον «σωστό τρόπο»,
αλλά δεν μπορούσε να πάει στο ιδανικό σχολείο γιατί πολύ απλώς ήταν πολύ ακριβό.
Ή η Τζαλίσα,
που ξέρει ότι δεν μπορεί να είναι μέτρια στη δουλειά της
με τον ίδιο τρόπο που είναι οι λευκοί συνάδελφοί της.
Ή η Τρίνα, που ξέρει ότι κατακρίνουν την αντισυμβατική της οικογένεια
με διαφορετικό τρόπο απ' ό,τι αν ήταν μια λευκή γυναίκα.
Ή ο ηθοποιός ΑΒ,
που ξέρει ότι οι ρόλοι που παίρνει στο Χόλιγουντ είναι διαφορετικοί
λόγω του χρώματος του δέρματός του.
Και μετά είναι ο Σάιμον.
Ο Σάιμον σίγουρα θα ήταν ένα παράδειγμα κάποιου που τα έχει καταφέρει.
Είναι οικονομικός διευθυντής τεχνικής εταιρείας στο Σαν Φρανσίσκο,
έχει πτυχίο από το MIT
και έχει δουλέψει στις πιο σημαντικές τεχνικές εταιρείες στον κόσμο.
Αλλά όταν ρώτησα τον Σάιμον αν έχει πετύχει το Αμερικανικό Όνειρο,
του πήρε λίγη ώρα να απαντήσει.
Ενώ αναγνωρίζει ότι είχε μια πολύ άνετη ζωή,
παραδέχτηκε ότι υπό διαφορετικές συνθήκες,
ίσως να διάλεγε διαφορετικό δρόμο.
Ο Σάιμον αγαπάει πολύ τη φωτογραφία,
αλλά δεν ήταν ποτέ πραγματική επιλογή γι' αυτόν.
«Οι γονείς μου αδυνατούσαν να συμβάλλουν
σ' αυτό το πράγμα», είπε ο Σάιμον.
«Ίσως μπορέσουν να το κάνουν τα παιδιά μου».
Έτσι είναι αυτές οι ιστορίες,
οι πιο ήσυχες, πιο ήπιες,
που φανερώνουν τις μοναδικές και ανείπωτες ιστορίες των μαύρων της γενιάς Υ
που δείχνουν ότι ακόμα και τα όνειρα μπορεί να διαφέρουν μεταξύ των κοινωνιών.
Πρέπει λοιπόν να ακούσουμε τις ιστορίες αυτής της γενιάς,
τώρα πιο πολύ από ποτέ,
καθώς η γενιά των -ήντα μεγαλώνει και οι γενιά Υ παίρνει τα ηνία.
Μπορούμε να μιλάμε όσο θέλουμε για επιχειρήσεις πίκλας στο Μπρούκλιν
ή για τοστ αβοκάντο,
αλλά αγνοώντας τις ιστορίες και τις φωνές των μαύρων της γενιάς Υ,
ενός μεγάλου μέρους του πληθυσμού,
θα αυξήσει μονάχα τις διακρίσεις.
Έτσι οι ιστορίες των μαύρων ή σκουρόχρωμων της γενιάς Υ,
όλων των έγχρωμων της γενιάς Υ
πρέπει να ειπωθούν,
και πρέπει επίσης να ακουστούν.
Θα ήμασταν μια πιο εύπορη χώρα αλλά και κόσμος.
Σας ευχαριστώ.
(Χειροκρότημα)
Así que, en la superficie,
Troy es el tipo de milenista del que están hechas las piezas de pensamiento.
Es arrogante, egocéntrico
y convencido de que es más inteligente de lo que la gente cree.
Sus temas favoritos de conversación son chicas, zapatillas y autos.
No es una sorpresa para nadie que ese era un adolescente hace unos años.
Pero los gestos de Troy
revelan los patrones de alguien con miedo,
preocupado e inseguro por el futuro.
Troy también encarna las muchas cualidades positivas
por la que se conoce su generación.
Espíritu emprendedor,
vena independiente
y dedicación a sus padres.
Cree en el trabajo duro
y ha probados negocios en las economías legales e ilegales,
pero no ha tenido suerte
y sigue tratando de encontrar su camino
bailando todavía entre ambos mundos.
Cuando conocí a Troy hace unos años,
estaba empleado como caddie de golf en un club de campo local,
cargando bolsas para hombres y mujeres ricos
que a menudo ni siquiera reconocían su existencia.
Antes de eso, vendió zapatillas en Facebook.
Incluso intentó vender dulces y botellas de agua,
pero no ganaba el suficiente dinero para ayudar a sus padres
o ahorrar para un auto en el corto plazo.
Así que Troy vio lo duro que trabajaba su madre inmigrante de Jamaica
y lo poco que recibía a cambio,
y él juró,
Troy juró tomar un camino diferente.
Así que terminó vendiendo drogas.
Y luego le atraparon,
y en este momento, intenta averiguar cuáles serán sus próximos pasos
en un país donde el dinero es igual al poder,
el dinero rápido, al menos por un tiempo, da a hombres y mujeres jóvenes como él
un sentido de control sobre sus vidas,
aunque dijo que lo hizo principalmente porque quería estabilidad.
"Quería una buena vida", me dijo.
"Fui demasiado codicioso y me pillaron".
Sin embargo, lo sorprendente de Troy
es que todavía cree en el sueño americano.
Él todavía cree que, con trabajo duro,
a pesar de que lo arrestaron,
puede seguir progresando.
No sé si los sueños de Troy se hicieron realidad.
Desapareció del programa para jóvenes con problemas en el que estaba
y se deslizó por las fisuras.
Pero aquel día que hablamos,
podría decir más que nada,
que Troy estaba feliz de que alguien escuchara sus sueños
y le preguntara sobre su futuro.
Así que pienso en Troy y su optimismo
al pensar en la realidad que afrontan tantos jóvenes milenistas negros,
cuando se trata de realizar sus sueños.
Pienso en todos los retos
que tantos milenistas negros tienen que soportar
en un mundo que les dice que pueden todo lo que quieran ser,
si trabajan duro,
pero en realidad no se sienta a escuchar sus sueños
o a escuchar las historias sobre su lucha.
Y realmente necesitamos escuchar a esta generación,
si esperamos tener una sociedad civil sana y saludable en el futuro,
porque los milenistas de color,
constituyen una parte importante de la población de EE. UU. y de la mundial.
Cuando hablamos de milenistas,
un grupo al que a menudo se etiqueta como legitimado, perezoso, sobreeducado,
no comprometido y narcisista,
las conversaciones a menudo giran alrededor de tostadas de aguacate,
lattes caros y trabajos de lujo en el extranjero.
Probablemente han escuchado todas estas cosas antes.
Pero los milenistas no son un monolito.
La actriz Lena Dunham puede ser la representación en los medios
de esta generación.
Pero Troy y otras voces como la suya también son parte de la historia.
De hecho, los milenistas son la población adulta más grande y diversa
en este país.
El 44 % de todos los milenistas estadounidenses no son blancos,
pero a menudo, ni siquiera se sabe.
Ahora claro, hay similitudes dentro de esta población
nacida entre 1981 y 1996.
Tal vez a muchos nos encantan las tostadas de aguacate y el café con leche.
Lo sé, a mí sí.
Pero también hay diferencias extremas,
entre los milenistas de color y los milenistas blancos.
De hecho, con demasiada frecuencia,
parece que estamos viviendo virtualmente en mundos diferentes.
Ahora milenistas negros,
un grupo que he investigado para un libro que escribí recientemente,
son el ejemplo perfecto del punto ciego que tenemos.
cuando se trata de este grupo.
Por ejemplo,
tenemos tasas más bajas de propiedad de vivienda,
tenemos mayor deuda estudiantil,
obtenemos más registros en las cabinas de votantes,
tenemos las tasas más altas de encarcelados...
nosotros ganamos menos dinero,
tenemos mayor tasa de desempleo.
Incluso cuando hemos ido a la universidad
y nos casamos menos.
Y honestamente, eso es solo el comienzo.
Sin embargo, ninguna de estas luchas es particularmente nueva, ¿verdad?
Los jóvenes negros en EE. UU. han estado luchando,
realmente luchando duro para que sus historias sean contadas por siglos.
Después de la Guerra Civil en el siglo XIX,
la reconstrucción no pudo otorgar la igualdad
que debería haber traído consigo el fin de la esclavitud
Así que los jóvenes se mudaron al norte y al oeste
para escapar de las políticas discriminatorias de Jim Crow.
Luego, como la segregación se desató en gran parte del país,
los jóvenes negros ayudaron a encabezar campañas de derechos civiles
en los años 50 y 60.
Después algunas personas abrazaron el poder negro y se convirtieron
en Panteras Negras. Y luego la siguiente generación,
se fue hacia el hip-hop para asegurarse de que se escucharan sus voces.
Y luego Barack Obama,
con esperanza de que él, también, pudiera traer un cambio.
Y cuando eso falló,
cuando vimos que todavía estábamos brutalizados y maltratados,
teníamos que hacer saber al mundo que nuestras vidas importaban.
Ahora, cuando la tecnología permite mostrar más video de nuestro dolor y lucha
y transmitirlo al mundo,
nos preguntamos, ¿qué sigue ahora?
Nuestro país está más polarizado que nunca,
sin embargo, todavía se nos dice que nos subamos los pantalones,
que seamos respetuosos y que estemos menos enojados,
que sonriamos más y trabajemos más duro.
Incluso las actitudes de los milenistas están retrasadas para una actualización.
Una investigación del Washington Post de 2015
sobre este grupo supuestamente "despertado", encontró que
el 31 % de los milenistas blancos piensan que los negros son
más perezosos que los blancos y el 23 % dice que no son tan inteligentes.
Estas son cosas sorprendentes e impactantes para mí.
Y estas respuestas no son muy diferentes
a las de generaciones en el pasado,
y eso demuestra que desafortunadamente,
esta generación repite los mismos viejos estereotipos.
y los tropos del pasado.
Un estudio realizado por David Binder Research y MTV en 2014
encontró que al 84 % de los jóvenes de la generación milenista sus familias
les enseñaron que todos deben ser iguales.
Esto es realmente algo grande, un paso muy positivo.
Pero solo el 37 % en ese grupo
en realidad, hablaron de raza con sus familias.
Y pude entender por qué las cosas pueden ser confusas para algunos.
Definitivamente hay milenistas negros que están teniendo éxito.
"La pantera negra" de Marvel dirigida
por el negro milenario Ryan Coogler donde mostraba a muchos otros negros
rompió todo tipo de registros.
Hay una serie de programas de TV de creativos como Donald Glover,
Lena Waithe e Issa Rae.
Beyoncé es la reina, ¿verdad?
Ella es, como, todo.
Jóvenes autores negros están ganando premios,
Serena Williams sigue dominando en la cancha de tenis.
a pesar de todos sus enemigos.
Y hay una cosecha de nuevos políticos y activistas que se postulan para un cargo.
Así que no quiero matar estos momentos de alegría negra
en los que yo también me deleito.
Pero quiero dejar claro
que estas victorias son muy pocas y distantes entre sí
para un pueblo que ha estado aquí más de 400 años.
Eso es una locura, ¿verdad?
Y la mayoría de la gente todavía no entiende la imagen completa, ¿verdad?
Nuestras historias siguen siendo malentendidas,
todavía se aprovechan de nuestros cuerpos
y ¿nuestras voces?
Nuestras voces son silenciadas en un mundo
que todavía muestra poca preocupación por nuestras luchas cotidianas.
Así que nuestras historias necesitan ser contadas
en multitud de formas
por una gama de voces
hablando de temas diversos y matizados,
y realmente deben ser escuchados.
Y no es solo aquí en EE. UU., ¿verdad?
Está por todo el mundo.
Los milenistas constituyen el 27 % de la población mundial.
Eso es alrededor de 2000 millones de personas.
Y con países como India, China, Indonesia y Brasil,
junto con los EE. UU.
que representan el 50 % de los milenistas del mundo,
está claro que la narrativa blanca, a menudo masculina, heterosexual del milenio
cuenta solo la mitad de la historia.
Ahora, hay muchas personas que intentan ampliar la paleta.
Luchan para que se cuenten sus historias
y para acabar con el estereotipo del milenio.
Ya bien se trate de estudiantes en Sudáfrica
protestando por las estatuas de Cecil Rhodes,
Michaela Coel haciéndonos reír desde el Reino Unido,
o Uche Eze, analizando puntos de vista sobre la vida nigeriana, en línea.
Pero quiero dejar claro,
quiero dejarlo muy claro a todos.
Eso solo es posible porque las cosas se ven
más iguales que en el siglo XX,
No significa que las cosas sean equitativas en absoluto.
No significa que nuestras experiencias sean equitativas,
y tampoco significa que una sociedad postracial,
esa cosa de la que tanto hablamos,
haya estado alguna vez cerca de ser una realidad.
Pienso en Joelle
una de veintipico de clase media que hizo todo de la "manera correcta"
pero ella no podía ir a la escuela de sus sueños, por ser demasiado cara.
O Jalessa,
quien sabe que no puede ser mediocre en su trabajo
mientras que sus compañeros blancos sí que pueden.
O Trina, quien sabe que la gente juzga
sus decisiones familiares poco convencionales
de manera diferente caso que ella fuera una mujer blanca.
O el actor AB,
quién sabe que los roles que acepta y obtiene en Hollywood son diferentes
por su color de piel.
Y luego está Simon.
Simon, por supuesto, sería un ejemplo de alguien que lo ha logrado.
Es director financiero de una empresa de tecnología en San Francisco.
Tiene un título por el MIT
y ha trabajado en algunas de las empresas de tecnología más importantes del mundo.
Pero cuando le pregunté a Simon si había logrado el sueño americano,
le tomó un tiempo responder.
Reconociendo que tenía una vida realmente cómoda,
admitió que bajo diferentes circunstancias,
él podría haber elegido un camino diferente.
Simon realmente ama la fotografía,
pero esa nunca fue una opción real para él.
"Mis padres no podían financiarme
ese tipo de cosas ", dijo Simon.
"Tal vez eso es algo que mis hijos podrían hacer".
Así que es este tipo de historias.
Los más tranquilos, más sutiles.
que revelan las historias a menudo únicas y no contadas de milenistas negros
muestran cómo incluso los sueños pueden diferir entre las comunidades.
Así que realmente debemos escuchar las historias de esta generación,
ahora más que nunca,
cuando los baby boomers están envejeciendo y los milenistas cobran protagonismo.
Podemos hablar todo lo que queramos sobre empresas de decapado en Brooklyn
o tostadas de aguacate,
pero dejando de lado las historias y voces de los milenistas negros,
que son grandes franjas de la población,
solo generará más división.
Las historias de los milenistas negros, los milenistas marrones
y todos los milenistas de color
realmente deben contarse
y también deben ser escuchadas.
Seríamos un país y un mundo mucho mejor.
Gracias.
(Aplausos)
ظاهرا،
تروی، نوعی از نسل هزاره است که فکر میکند قطعات دررفتنی هستند.
او متکبر، خودخواه و خودمحور است
و مجاب شده که او باهوشتر از کسانی است که به او اعتبار میدهند.
موضوعات مورد علاقه گفتگوی او عبارتند از: دخترها، کفشهای کتانی و ماشین --
تعجبی ندارد برای کسی که همین چند سال پیش نوجوان بود.
اما ادا و اطوارِ تروی --
الگوهای فردی را نشان میدهند که ترسیده،
نگران و نا مطمئن از آینده است.
حال تروی دارای ویژگیهای مثبت بسیاری نیز است
که نسل او هم به آن مشهور است.
روحیهای کارآفرین،
خصلت مستقل بودن،
و از خود گذشتگی برای پدر و مادرش داشت.
او به سختکوشی باور دارد
و در هر دو اقتصاد قانونی و زیر زمینی (غیر قانونی) تلاش کردهاست،
اما او هیچ شانسی ندارد
و فقط سعی دارد راه خود را پیدا کند
و هنوز هم بین این دو دنیا در حرکت و تلاش است.
وقتی تروی را چند سال پیش دیدم،
او به عنوان کدی یا دستیار در یک باشگاه محلی گلف مشغول بود،
کیسههای چوب گلف برای مردان و زنان ثروتمند
که هرگز از وجودش اطلاعی نداشتند، حمل میکرد.
پیش از آن، او کفشهای کتانی در فیس بوک میفروخت.
او حتی فروختن شکلات و آب آشامیدنی(بطری) را هم امتحان کرد،
اما پول کافی برای کمک به والدینش
و یا پسانداز برای خرید ماشین به این زودی ها نداشت.
بنابراین تروی که میدید چگونه مادر مهاجرش از جامائیکا کار میکند
و درآمد بسیار کمی در ازایش دارد،
و او سوگند خورد --
تروی سوگند خورد که مسیرمتفاوتی در پیش گیرد.
پس به فروش مواد مخدر پایان داد.
و بعد دستگیر شد،
و در حال حاضر سعی دارد گام بعدیش را دریابد.
در کشوری که پول مساوی است با قدرت،
پول سریع، حداقل برای مدتی، به مردان و زنانی همچون او،
احساس اینکه بر زندگی خود کنترل دارند، میدهد،
گرچه او گفت که بیشتر این کار را برای آن انجام میدهد که خواهانِ ثبات است.
او به من گفت: «من زندگی خوبی میخواستم.»
«حریص شدم و گرفتار شدم.»
با این حال، نکته شگفتانگیز در مورد تروی
این است که او هنوز رویای آمریکایی را باور دارد.
او هنوز هم بر این باور است که با سختکوشی،
با وجود اینکه دستگیر شده،
میتواند حرکت کند و تغییر وضعیت دهد.
حالا، نمی دانم رویای تروی به واقعیت میپیوندد یا نه.
او از برنامه جوانان در-خطر حذف شد
و ازمیان این شکافها گریخت،
اما آن روزی که حرف زدیم،
میتوانم بگویم که بیش از هر چیزی،
تروی خوشحال بود که کسی به رویایش گوش میدهد
و آیندهاش را جویا میشود.
پس من به تروی و خوش بینی او میاندیشم
وقتی به واقعیت فکر میکنم که بسیاری از جوانان، نسل هزاره سیاهپوست
وقتی به واقعی شدنِ رویاهای خود میرسند، مواجه میشوند.
به تمام چالشهایی میاندیشم
که بسیاری از نسل هزاره ایها سیاهپوست مجبورند
در دنیایی که به آنها میگوید که میتوانند هرچیزی که میخواهند، باشند،
اگر سخت کار کنند،
اما در واقع نمینشینند و به رویاهای آنها گوش نمیدهند
یا به داستانهایی در مورد کشمکشهایشان گوش نمیسپارند.
و ما واقعا نیاز داریم که به این نسل گوش دهیم
اگر امیدواریم که جامعهای سالم و مدنی داشته باشیم،
زیرا نسل هزارهایها رنگینپوست،
بخش بزرگی از جمعیت آمریکا و جهان را تشکیل میدهند.
حال که درباره نسل هزارهایها صحبت میکنیم،
گروهی که غالبا عناوینی چون تنبل، با تحصلات تکمیلی ،
تعهد گریزو خودشیفته برچسب خورده میشود،
گفتگوها اغلب حول تُست آووکادوو،
گران بودن لاته و مشاغل تجملی در خارج از کشور انجام میشوند --
احتمالا همه این چیزها را قبلا شنیده باشید.
امانسل هزارهایها يکپارچه نیستند.
شاید لِنا دانِم، بازیگر زن بتواند
نماینده رسانهای این نسل باشد
اما تروی و صداهای دیگر مثل او نیز بخشی از داستان هستند.
درواقع نسل هزارهایها بزرگترین و متمایزترین بخش جمعیتِ بالغ
در این کشور هستند.
۴۴ درصد از کل نسل هزارهایهای آمریکایی سفیدپوست نیستند،
اما بیشترشما حتی از آن خبر دارهم نمیشوید.
مطمئنا شباهتهایی بین این جمعیت
متولدین بین سالهای ۱۹۸۱ تا ۱۹۹۶ وجود دارد
شاید خیلی از ما عاشق تُست آووکادو و لاته (شیر قهوه) باشیم --
میدانم که هستیم، مگر نه؟
اما تفاوتهای زیادی هم هست،
که اغلب بین نسل هزارهایهای رنگینپوست و مِلنیالهای سفیدپوست وجود دارد.
در واقع، اغلب اوقات،
به نظر میرسد که ما عملا در دنیاهای مختلفی زندگی میکنیم.
حالا نسل هزارهایهای سیاه،
گروهی که من برای کتابی که اخیرا نوشتهام، مورد بررسی قرار دادهام،
نمونه کاملی از نقطه کور است که
زمانی که به این گروه میرسد داریم.
برای نمونه،
ما نرخ پایین تری از مالکیت خانه داریم،
ما بدهی دانشجویی بالاتری داریم،
ما کارت اعتباری بیشتری در غرفههای ثبتنام رای دهندگان داریم،
ما نرخ بالاتری زندانی شده داریم …
ما پول کمتری درمیآوریم،
نرخ بیکاری بالاتری داریم --
حتی وقتی به دانشگاه میرویم، باید بگویم که --
و با نرخهای پایینتر ازدواج میکنیم.
و صادقانه بگویم، این واقعا همان آغاز ماجراست.
و خب هیچکدام از این کشمکشها جدید نیستند، مگر نه؟
جوانان سیاهپوست آمریکایی در حال مبارزه بودهاند،
واقعا برای رسیدن به ماجراهای خود به سختی مبارزه کردهاند.
پس از جنگ داخلی در دهه ۱۸۰۰،
بازسازی نتوانست برابریای که
پایان بردهداری بود را تحویل دهد،
بنابراین جوانان به شمال و غرب نقلمکان کردند،
تا از سیاستهای تبعیضآمیز جیم کرو بگریزند.
سپس، به عنوان تبعیض نژادی در بسیاری از کشور،
جوانان سیاهپوست به پیشگامان مبارزات حقوق مدنی
در دهههای ۱۹۵۰ و ۱۹۶۰ کمک کردند.
پس از آن، برخی از مردم نیروی سیاه را به دست گرفته و بعد به پلنگهای سیاه بدل شدند
و سپس نسل بعدی، آنها،
به هیپ هاپ تبدیل شدند تا مطمئن شوند که صدایشان شنیده میشود.
و سپس باراک اوباما،
امیدواربودیم که او هم شاید تغییراتی ایجاد بکند.
و وقتی که این کار شکست خورد،
وقتی که متوجه شدیم که هنوز وحشی و له شده بودیم،
مجبور شدیم به دنیا بگوییم که زندگی و جان ما سیاهپوستان مهم است.
حالا، زمانی که فناوری اجازه پخش ویدئوی بیشتری از درد و کشاکشِ ما
برای پخش اخبار جهان را میدهد،
در شگفتیم که بعدها چه خواهد شد؟
کشور ما بیشتر از همیشه به دو قطب مخالف تقسیم شده،
با این حال هنوز هم به ما گفتهشده که آستین همت بالا بزنیم،
محترم باشیم، کمتر عصبانی باشیم،
لبخند بزنیم و سختتر کار کنیم.
حتی نگرشهاینسل هزارهایها به خودی خود از بهروزرسانی عقب ماندهاند.
پژوهشی توسط واشنگتن پست در سال ۲۰۱۵درباره این گروه ظاهرا «بیدار» انجام شده، دریافتند
که ۳۱٪ از نسل هزارهایهای سفید پوست فکر میکنند سیاهپوستان ازسفیدپوستان تنبلترند
و ۲۳ درصد میگویند که آنها به اندازه کافی باهوش نیستند.
این چیزها، مثل اینکه، چیزهایِ عجیبیاند برای من، و تکاندهندهاند.
و این واکنشها بسیار هم متفاوت نیستند،
نسبت به نسلهای گذشته ،
و نشان میدهد که متاسفانه،
این نسل تکراری از رفتار قالبی و کلیشهای همان گذشته قدیمی بوده
و همان گذشته را استعاره میکند.
حالا، پژوهشی که توسط تحقیقات دیوید بیندر و اِم.تی.وی در سال ۲۰۱۴ انجام شده --
دریافته که ۸۴٪ از نسل هزارهایهای جوان توسط خانوادههای خود آموزش داده شدهاند
که همه باید برابر باشند.
این واقعا عالی است، یک گام واقعا مثبت.
اما تنها ۳۷ درصد این گروه
در واقع درباره نژاد با خانوادههایشان صحبت کردند.
بنابراین میتوانم درک کنم که چرا بعضی چیزها ممکن است برای برخی گیجکننده باشد.
قطعا مِلنیالهای سیاهپوست وجود دارند که موفق میشوند.
فیلم «پلنگ سیاه» شرکت فیلمسازی مارول،
به کارگردانی کریستین رایان کوگِلر، و نشان دادن بسیاری از موارد دیگر،
همه جوررکوردی را شکسته است.
محصولی تلویزیونی که توسط مبتکرانی چون دانالد گلاور،
لنا وِیث و عیسی ری به نمایش درآمد.
بیانسه، مثل ملکههاست، مگر نه؟
اون شبیه همه چیز است.
نویسندگان سیاه جوان جایزه میبرند،
سرینا ویلیامز علیرغم همه کینهتوزانش
هنوز بر زمین تنیس تسلط دارد،
وگروهی از سیاستمداران و فعالانِ جدید آنجا در تلاش برای بهدست آوردن رای هستند.
خُب حالا نمیخواهم، مثلا، لحظات شادی سیاهپوستان را بکشم
که بسیار هم از آن لذت میبرم،
اما میخواهم روشن کنم
که این بُردها، بسیار ناچیز واندک است
برای مردمی که بیش از ۴۰۰ سال است در اینجا حضور دارند.
انگار که دیووانگی باشد، درسته؟
بیشتر مردم هنوز واقعا کل ماجرا را درک نمیکنند، درست است؟
داستانهای ما هنوز درک نشده اند،
هنوزهم افراد ما از ما و صدای ما
سوءاستفاده میکنند؟
صداهای ما خاموش میشوند
در دنیایی که هنوز نگرانیهای کمی برای کشمکشهای روزمره ما نشان میدهد.
بنابراین، قصههای ما
باید باروشهای بسیار گوناگونی
با گسترهای از صداها
در مورد موضوعات متنوع و گوناگون گفته شود،
و آنها واقعا باید به آن گوش دهند.
و این فقط در آمریکا نیست، درست است؟
در سراسرجهان همین است.
نسل هزارهایها ۲۷٪ از جمعیت جهان را تشکیل میدهند.
چیزی حدود ۲ میلیارد نفر.
و با کشورهایی مانند هند، چین، اندونزی و برزیل،
به همراه ایالاتمتحده،
حدود ۵۰٪ از نسل هزارهایهای جهان را تشکیل میدهند،
واضح است که سفیدپوست، غالبا مرد، دگرجنسگرایی که نسل هزاره را شرح دهد
تنها راوی نیمی از داستان است.
حالا افراد زیادی وجود دارند که سعی درگسترش قضیه دارند.
آنها برای رسیدن به خواستهشان میجنگند و کلیشه زندگی نسل هزاره را از بین میبرد.
چه اینکه داندشجویان در آفریقای جنوبی به مجسمه سیسیل رودز اعتراض میکنند،
مایکل کول از انگلستان که ما را میخنداند،
یا اوشه اِزِی، که دیدگاه خود را درباره زندگی نیجریهای، آنلاین مطرح میکند.
اما میخواهم موضوع را روشن کنم --
میخواهم واقعا آن را برای همه روشن کنم
که فقط به این خاطر که همه چیز بیشتر از پیش
در قرن بیستم برابر به نظر میرسد،
به این معنا نیست که همه چیز برابر است.
این به آن معنا نیست که تجربه ما برابر است،
و قطعا به این معنا نیست که یک جامعهء پُست - نژادی گذر کرده از تبعیض نژادی
آن چیزی که بسیار درباره آن صحبت کردیم،
که توانسته به واقعیت پیدا کردن، نزدیک شود.
من به «جوئِل» میاندیشم،
کسی از طبقه متوسط ۲۰- یا یک همچین چیزی که همه کارها را "درست" انجام داد،
اما او نمیتوانست به مدرسه رویایی اش برود، زیرا بسیار گران بود.
یا جَلیسا،
که میداند نمیتواند در شغل خود معمولی باشد
همان طور که همسالان سفیدپوست او میتوانند.
یا ترینا، کسی که میداند مردم، جور دیگری حق انتخابهای خانوادگیاش را قضاوت میکنند
تا اینکه او زن سفید پوستی میبود.
یا هنرپیشه آ.ب،
که میداند نقشهایی که در هالیوود میگیرد
به خاطر رنگ پوستش، متفاوت است.
و بعد سایمِن هست.
خُب سایمِن، به هرجهت، نمونهای از کسی خواهد بود که موفق شده است.
او مقام مالی ارشد در یک شرکت فنآوری در سنفرانسیسکو است،
او مدرک دکترای خود را از ام آی تی دارد
و او در بعضی از پیشرفتهترین شرکتهای دنیا کار کردهاست.
اما وقتی از سایمِن پرسیدم که آیا به رویای آمریکایی رسیدهاست،
مدتی طول کشید تا واکنش نشان دهد.
در حالی که تایید میکرد که او واقعا زندگی راحتی دارد،
اعتراف کرد که تحت شرایط مختلفی،
ممکن بود مسیر دیگری انتخاب میکرد.
سایمِن واقعا عاشق عکاسی است،
اما هیچ وقت، آن گزینهای واقعی برایش نبود.
سایمِن گفت: « والدین من قادر نبودند تا
از طریق همچون چیزی، کمک هزینهام را بدهند.»
«شاید فرزندانم بتوانند چنین کاری بکنند.»
پس این گونه داستانها --
خاموشتر وظریفتر از آن است --
که اغلب داستانهای منحصر به فرد و ناگفته مِلنیالهای سیاهپوست را
آشکار میکند که نشان میدهد چطور حتی رویاپردازی هم شاید بین جوامع متفاوت باشد.
بنابراین ما واقعا نیاز به شنیدن و گوش دادن به داستانهای این نسل داریم
اکنون بیشتر از همیشه،
همان طورکه متولدین دوره نسل انفجار و این نسل هزاره به شهرت رسیدهاند.
میتوانیم هرچقدربخواهیم درباره کسبوکار ترشیانداختن دربروکلین
یا تُست آووکادو صحبت کنیم،
اما داستانها و صداهای نسل هزارهایها سیاه را نادیده بگیریم،
بخشهای بزرگی از جمعیت را --
و این فقط تفرقه را زیاد میکند.
پس داستانهای نسل هزارهایهای سیاه، سبزه و همه
نسل هزارهایهای رنگینپوست
نیاز است که گفته شود،
و همچنین نیاز است که به آنها گوش فرا داده شود.
ما بسیار غنیتر از کشور و جهان خواهیم بود.
سپاسگزارم.
(تشویق)
Au premier abord,
Troy est le millénial modèle des articles de magazines.
Il est arrogant, égocentrique,
et convaincu qu'il est plus intelligent que ce qu'on pense.
Ses sujets favoris sont les filles, les chaussures de sport et les voitures --
pas étonnant vu qu'il était encore adolescent il y a peu de temps.
Mais Troy présente les particularités typiques de quelqu'un qui a peur,
qui est inquiet et incertain quant à son futur.
Mais Troy présente aussi beaucoup de qualités
typiques de sa génération.
Un esprit entrepreneurial,
un penchant pour l'autonomie,
et un dévouement pour ses parents.
Il estime le travail acharné
et a tenté sa chance avec des affaires licites et aussi illégales,
mais toujours sans succès,
il essaie juste de trouver sa voie
et il continue de vaciller entre ces deux mondes.
Quand j'ai rencontré Troy il y a quelques années,
il était caddy au club de golf sportif du coin,
et il portait les sacs des riches
qui ne faisaient pas souvent attention à lui.
Avant, il vendait des chaussures de sport sur Facebook.
Il a même essayé de vendre des confiseries et des bouteilles d'eau,
mais il ne gagnait pas assez d'argent pour soutenir ses parents
et n'était pas près de pouvoir s'offrir une voiture.
Alors Troy voyait combien travaillait sa mère, une émigrée jamaïcaine,
pour si peu en échange,
et il a juré
de poursuivre une autre voie.
Il a fini par vendre de la drogue, mais il s'est fait prendre,
et maintenant, il réfléchit sur son avenir.
Dans un pays où l'argent est synonyme de pouvoir,
l'argent facile, au moins provisoirement, procure aux jeunes comme lui
une notion de contrôle sur leur vie,
même s'il précise que son but était d'obtenir de la stabilité.
« Je voulais une bonne vie, » dit-il.
« J'en voulais trop et je me suis fait prendre. »
Or, le plus étonnant chez Troy,
c'est qu'il croit toujours au rêve américain.
Il croit toujours qu'en travaillant dur,
même en se faisant arrêter,
il peut progresser.
Bon, je ne sais pas si les rêves de Troy se sont réalisés.
Il a quitté son programme pour les jeunes en crise
et a échappé au système,
mais le jour de notre entrevue,
il était évident que, plus que jamais,
Troy était ravi que quelqu'un l'interroge sur ses rêves
et sur son avenir.
Alors je pense à Troy et à son optimisme
quand je vois ce que les jeunes milléniaux noirs doivent affronter
afin de réaliser leurs rêves.
Je pense à tous les obstacles
que tant de milléniaux noirs doivent surmonter
dans un monde qui leur dit qu'ils peuvent faire ce qu'ils veulent
s'ils travaillent dur,
mais qui, en fait, n'écoute même pas leurs rêves
ou ignore le récit de leur combat.
Et il faut écouter cette génération à tout prix
si nous voulons vivre dans une société saine et civile,
car les milléniaux de couleur
constituent une grande partie de la population américaine et mondiale.
Quand nous parlons des milléniaux,
un groupe souvent décrit comme ayant tous les droits, paresseux,
trop éduqué,
évasif et narcissique,
la conversation tourne vite aux tartines à l'avocat,
cafés au lait chers et postes de rêve à l'étranger --
vous êtes tous sans doute au courant de tout ça.
Mais il ne s'agit pas d'un groupe homogène.
L'actrice Lena Dunham est peut-être la coqueluche des médias
pour représenter cette génération,
mais Troy, tout comme ces confrères, fait aussi partie du groupe.
Les milléniaux constituent même le groupe le plus grand et le plus diversifié
de la population adulte dans ce pays.
44 % des milléniaux américains ne sont pas blancs,
mais souvent, vous ne le sauriez même pas.
Bien sûr, des similarités existent au sein de cette population
née entre 1981 et 1996.
D'ailleurs, certains aiment les tartines à l'avocat et le café au lait.
C'est mon cas!
Or de grandes différences existent aussi,
souvent entre les milléniaux de couleur et les blancs.
D'ailleurs, trop souvent,
il semble que nous ne vivons pas dans le même monde.
Les milléniaux noirs,
un groupe que j'ai récemment observé pour un livre,
présentent le cas exemplaire de notre manque de visibilité
quand ce groupe est concerné.
Par exemple,
nos taux d'accès à la propriété sont inférieurs,
notre dette étudiante est plus élevée,
nous devons prouver notre identité au bureau de vote,
notre taux d'incarcération est plus élevé,
nous gagnons moins notre vie,
notre taux de chômage est plus élevé --
et j'ajoute que, même en allant à l'université --
et notre taux de mariage est inférieur.
Et franchement, ce n'est que le début.
Il est vrai que ces combats ne datent pas d'aujourd'hui.
Les jeunes noirs américains se sont battus,
vraiment battus depuis des siècles pour diffuser leurs témoignages.
Après la guerre civile du XIXe siècle,
la Reconstruction n'a pas entraîné l'égalité
comme la fin de l'esclavage l'avait suggéré,
alors les jeunes sont partis au Nord et à l'Ouest
pour échapper à la politique de Jim Crowe.
Ensuite, alors que la ségrégation se déchaînait dans le pays,
les jeunes noirs ont mené les campagnes des droits civils
dans les années 50 et 60.
Puis certains ont embrassé le pouvoir noir pour devenir les « Black Panthers »
et la génération suivante
s'est tournée vers le hip-hop afin de prendre la parole.
Et ensuite Barack Obama,
qui espérait aussi pouvoir changer les choses.
Et quand tout ceci a échoué,
quand nous avons réalisé que nous étions toujours brutalisés et battus,
il a fallu montrer au monde que nos vies comptaient toujours.
Or, quand la technologie permet de mieux répandre le récit
de notre souffrance et de notre lutte,
on se demande : quelle est la prochaine étape ?
Notre pays est plus polarisé que jamais,
mais on continue de nous dire qu'il faut se tenir à carreau,
être respectable, plus calme,
sourire plus et travailler plus dur.
Il faudrait même que les milléniaux eux-mêmes actualisent leur comportement.
Une enquête du Washington Post en 2015 sur ce groupe supposé « dégourdi »
révèle que 31 % des milléniaux blancs
pensent que les noirs sont plus paresseux qu'eux,
et 23 % disent que les noirs sont moins intelligents.
Ceci me semble surprenant, et choquant.
Et ces réactions rappellent celles
des générations précédentes,
et montrent malheureusement
que cette génération perpétue les mêmes stéréotypes
et les mêmes thèmes du passé.
Une étude dirigée par David Binder Research et MTV en 2014 --
montre que 84 % des jeunes milléniaux apprennent
au sein de leur famille
que nous sommes tous égaux.
Voilà quelque chose d'admirable, une mesure très positive.
Mais seulement 37% de ce groupe
abordent le sujet de race avec leur famille.
Alors je comprends pourquoi certains sont désorientés.
Il y a bien sûr des milléniaux noirs qui réussissent :
le film « Black Panther » de Marvel,
mis en scène par le millénial noir Ryan Coogler et célébrant tant d'autres,
a battu tous les records.
Il y a toute une génération de programmes télévisés créés par Donald Glover,
Lena Waithe et Issa Rae.
Beyoncé est la reine, n'est-ce pas ?
Elle est exceptionnelle.
Des jeunes auteurs noirs sont récompensés,
Serena Williams domine toujours les courts de tennis
malgré tous ses critiques,
et une génération de politiciens et de militants se présentent aux élections.
Alors je ne veux pas gâcher ces moments de joie noire
que j'apprécie aussi,
mais je veux souligner
que ces victoires sont trop rares
pour un peuple qui est là depuis plus de 400 ans.
C'est dingue, non ?
Et la plupart ne voient pas la situation dans son ensemble.
Nos histoires ne sont toujours pas assimilées,
nos corps sont toujours exploités,
et nos voix ?
Nos voix sont muselées
dans un monde qui ne se préoccupe pas de notre lutte quotidienne.
Alors il faut diffuser nos histoires
de toutes les façons possibles
avec toutes les voix possibles,
aborder des sujets divers et nuancés,
et il faut se faire entendre.
Et ce n'est pas juste ici, en Amérique.
C'est partout dans le monde.
Les milléniaux représentent 27 % de la population mondiale.
C'est environ 2 milliards de gens.
Et avec des pays comme l'Inde, la Chine, l'Indonésie et le Brésil,
ainsi que les États-Unis,
représentant la moitié des milléniaux dans le monde,
il est évident que le récit du millénial souvent masculin, blanc, et hétérosexuel
ne présente qu'un côté de la médaille.
Or il y en a beaucoup qui tentent d'élargir la palette.
Ils se battent pour se faire entendre et contre le cliché du millénial.
Qu'ils soient étudiants d'Afrique du Sud s'opposant aux statues de Cecil Rhodes,
Michaela Cool nous faisant rire du Royaume-Uni,
ou Uche Eze, qui présente en ligne ses opinions sur la vie au Nigeria.
Mais je veux souligner --
pour que chacun comprenne bien,
que même si les choses semblent plus égales
qu'au 20ème siècle,
elles ne sont pas obligatoirement équitables.
Nos expériences ne sont pas équitables,
et ce concept de société « non-raciale »
dont on parle si souvent
ne se rapproche même pas de la réalité.
Je pense à Joelle,
une fille de 20 ans de classe moyenne qui a tout fait « correctement »,
mais qui a renoncé à l'école de ses rêves simplement car c'était trop cher.
Ou à Jalessa,
qui sait qu'elle ne peut pas faire un travail médiocre
tout comme ses collègues blancs peuvent le faire.
Ou à Trina, qui sait qu'on la juge
pour sa situation de famille peu conventionnelle,
différemment que si elle était blanche.
Ou l'acteur AB,
qui sait que les rôles qu'il prend et qui marchent à Hollywood varient
à cause de sa couleur de peau.
Et il y a aussi Simon.
Alors Simon incarne la réussite totale.
Directeur financier d'une société de technologie à San Francisco,
il a un diplôme du MIT
et il a travaillé avec les sociétés de technologie les plus cotées du monde.
Mais quand j'ai demandé à Simon s'il avait réalisé le rêve américain,
il a hésité avant de répondre.
Bien qu'il admette avoir une vie très confortable,
il avoue que dans d'autres circonstances,
il aurait choisi un parcours différent.
Simon adore la photographie,
mais ça n'a jamais été une option pour lui.
« Mes parents ne pouvaient pas me soutenir
dans cette quête, » précise Simon.
« C'est peut-être quelque chose que feront mes enfants. »
C'est donc ce genre d'histoires --
celles qui sont plus mesurées et subtiles --
qui révèlent souvent les expériences effacées des milléniaux noirs
et qui montrent que même leurs aspirations diffèrent d'une communauté à une autre.
Il faut alors vraiment se mettre à l'écoute de cette génération,
maintenant plus que jamais,
alors que les boomers vieillissent et que les milléniaux dominent.
On peut raconter ce qu'on veut des commerces de cornichons à Brooklyn
ou des tartines à l'avocat,
mais ignorer les histoires et les voix des milléniaux noirs,
grande partie de la population --
ne fera qu'empirer les divisions.
Les récits des milléniaux, noirs ou métis,
et ceux de couleur,
doivent être racontés,
et il faut les écouter.
Nous serions alors une nation et un monde bien meilleurs.
Merci.
[Applaudissements]
על פני השטח,
טרוי הוא בן דור ה-Y שחושב שחתיכות עשויות.
הוא שחצן, מרוכז בעצמו
ובטוח שהוא חכם יותר ממה שאנשים חושבים שהוא.
נושאי השיחה האהובים עליו הם בנות, נעליים ומכוניות --
לא מפתיע עבור מישהו שהיה תיכוניסט רק לפני כמה שנים.
אבל ההתנהגויות של טרוי --
הן חושפות את הדפוסים של מישהו שמפחד,
מודאג ולא בטוח לגבי העתיד.
טרוי גם מגלם את התכונות החיוביות הרבות
שהדור שלו ידוע בהן.
רוח יזמית,
נטיה לעצמאות
ובן מסור להוריו.
הוא מאמין בעבודה קשה
והתנסה בכלכלות קונבנציונליות וחתרניות כאחד,
אבל לא היה לו מזל
והוא פשוט מנסה למצוא את דרכו
ועדיין רוקד בין שני העולמות.
כשפגשתי את טרוי לפני מספר שנים,
הוא הועסק כנושא כלים לגולף בקאונטרי קלאב מקומי,
בסחיבת תיקים עבור נשים וגברים עשירים
שלרוב אפילו לא שמו לב לקיומו.
לפני כן, הוא מכר נעליים בפייסבוק.
הוא אפילו ניסה למכור חטיפי שוקולד ובקבוקי מים,
אבל הוא לא הרוויח מספיק כסף כדי לסייע להוריו
או כדי לחסוך לרכב בזמן הקרוב.
אז טרוי ראה כמה קשה עובדת אימו המהגרת מג'מייקה
וכמה מעט היא קיבלה בחזרה,
והוא נשבע לעצמו --
טרוי נשבע לנקוט בדרך שונה.
אז הוא הדרדר למכירת סמים.
ואז הוא נתפס,
וכיום, הוא מנסה להבין מה יהיו הצעדים הבאים שלו.
במדינה בה הכסף שווה עוצמה,
כסף מהיר, לפחות לזמן מה, מעניק לגברים ונשים צעירים כמוהו
תחושה של שליטה בחייהם,
למרות שהוא אמר שהוא בעיקר עשה זאת כי הוא רצה יציבות.
"רציתי חיים טובים", הוא אמר לי.
"הפכתי לחמדן ונתפסתי".
ועדיין מה שמדהים לגבי טרוי
הוא שהוא עדיין מאמין בחלום האמריקאי.
הוא עדיין מאמין שבעזרת עבודה קשה,
למרות שהוא נעצר,
הוא יוכל להתקדם בחיים.
אני לא יודעת אם חלומותיו של טרוי התגשמו.
הוא נעלם מהתכנית לנוער במצוקה בה השתתף
וחמק בין החרכים,
אבל באותו יום בו דיברנו,
יכולתי להרגיש שיותר מהכל,
טרוי היה שמח בכך שמישהו הקשיב לחלומות שלו
ושאל אותו לגבי העתיד שלו.
אז אני חושבת על טרוי והאופטימיות שלו
כשאני חושבת על המציאות איתה כל כך הרבה צעירים, שחורים, בני דור המילניום מתמודדים
כשזה מגיע למימוש החלומות שלהם.
אני חושבת על כל האתגרים
שכל כך שחורים בני דור המיליניום צריכים לעמוד מולם
בעולם שאומר להם שהם יכולים להיות כל דבר שירצו
אם רק יעבדו קשה,
אבל למעשה לא יושב ומקשיב לחלומות שלהם
או שומע סיפורים על הקשיים שלהם.
ואנחנו באמת צריכים להקשיב לדור הזה
אם אנחנו רוצים ליצור חברה בריאה ואזרחית בעתיד,
כי בני דור ה-Y בעלי צבע עור,
הם מהווים קבוצה די גדולה של אוכלוסיית ארה"ב והעולם.
עכשיו כשאנחנו מדברים על בני דור ה-Y,
קבוצה שלרוב מתויגת כמפונקים, עצלנים ובעלי השכלה מיותרת,
נמנעים ממחויבות ונרקיסיסטים,
השיחות לרוב סובבות סביב טוסט אבוקדו,
קפה יקר ועבודות מפוארות בחו"ל --
אתם בטח כבר שמעתם את כל זה.
אבל בני דור ה-Y אינם אחידים.
השחקנית לנה דנהאם אולי מייצגת במדיה
את הדור הזה,
אבל טרוי וקולות אחרים כמוהו הם גם חלק מהסיפור.
למעשה, דור ה-Y הם פלח האוכלוסיה הבוגרת הגדול ביותר והמגוון ביותר
במדינה.
44 אחוזים מהאמריקאים בדור ה-Y אינם לבנים,
אבל בדרך כלל לא יודעים את זה כלל.
בוודאי שישנם קווי דמיון בתוך האוכלוסיה הזאת
שנולדה בין 1981 ו-1996.
אולי רבים מאתנו באמת אוהבים טוסט אבוקדו וקפה לאטה --
אני אוהבת את זה, בסדר?
אבל ישנם גם הבדלים עצומים
לרוב בין דור ה-Y בעל צבע עור לבין לבנים.
למעשה, לעתים קרובות מדי,
נראה שאנחנו חיים בעולמות שונים לחלוטין.
בני דור ה-Y השחורים
קבוצה שחקרתי עבור ספר שכתבתי לאחרונה,
הם הדוגמא המצוינת לשטח העיוור שיש לנו
כשמדובר בקבוצה הזאת.
לדוגמא,
יש לנו אחוזים נמוכים יותר של בעלי בתים,
יש לנו חובות סטודנטיאליים גבוהים יותר,
בודקים את תעודות הזהות שלנו בכניסה לקלפי לעתים קרובות יותר,
אנחנו נכלאים באחוזים גבוהים יותר ...
אנחנו מרווחים פחות כסף.
יש לנו אחוזי אבטלה גבוהים יותר --
אפילו כשאנחנו כן מגיעים לקולג', עלי לומר --
ואנחנו מתחתנים באחוזים נמוכים יותר.
ובכנות, זאת רק ההתחלה.
אף אחד מאתגרים האלה אינו חדש במיוחד, נכון?
צעירים שחורים באמריקה תמיד היו צריכים להילחם,
ממש להילחם קשה כדי שהסיפור שלהם יסופר לדורות הבאים.
אחרי מלחמת האזרחים במאה ה-19,
המשטר החדש נכשל בהנחלת השוויון
שקץ העבדות היה אמור להביא,
אז צעירים היגרו לצפון ולמערב
כדי להימלט מהמדיניות המפלה של חוקי ג'ים קרואו.
אז, כשמדיניות ההפרדה חגגה ברוב המדינה,
צעירים שחורים סייעו בהובלת הפגנות בעד זכויות האזרח
בשנות ה-50 וה-60.
לאחר מכן, היו שאימצו את תנועת הכוח השחור והפכו לפנתרים השחורים
ובדור שלאחר מכן,
הם פנו להיפ הופ כדי לוודא שקולותיהם נשמעים.
ואז לברק אובמה,
בתקווה שגם הוא יביא את השינוי.
ואז כשזה נכשל,
כשהבנו שאנחנו עדיין סובלים מאלימות וברוטליות,
היינו צריכים להודיע לעולם שלחיים שלנו עדיין יש ערך.
ועכשיו, כשהטכנולוגיה מאפשרת ליותר סרטונים של הכאב והמאבק שלנו
להתפרסם בעולם,
אנחנו תוהים, מה הצעד הבא?
נדמה שהמדינה שלנו יותר מקוטבת מאי פעם.
ועדיין נאמר לנו שאנחנו צריכים ליישר קו,
להיות מכובדים, פחות כועסים,
לחייך יותר ולעבוד קשה יותר.
אפילו הגישות של דור ה-Y עצמו כבר מיושנות.
במחקר שנערך על ידי הוושינגטון פוסט ב 2015 על קבוצת "woke"
מצא ש- 31 אחוזים מבני דור ה-Y הלבנים חושבים ששחורים עצלנים יותר מלבנים,
ו- 23 אחוזים אומרים שהם לא חכמים באותה המידה.
אלה הם דברים מפתיעים עבורי, ומזעזעים.
והתגובות הלאה אינן שונות בהרבה
מאשר בדורות הקודמים,
וזה מראה שלרוע המזל,
הדור הזה חוזר על אותם סטריאוטיפים ישנים
והקלישאות של העבר.
במחקר שנערך על ידי דיויד בינדר - מחקר ו- MTV ב- 2014 --
מצא ש- 84 אחוזים מדור ה-Y לומדים מהמשפחה שלהם
שכולם צריכים להיות שווים.
זה דבר עצום, צעד ממש חיובי.
אבל רק 37 אחוזים מהקבוצה הזו
ממש דיברו על גזע עם המשפחות שלהם.
אז אני יכולה להבין למה יש כאן בלבול.
יש בהחלט בני דור ה-Y שמצליחים
הסרט "פנתר שחור" של מארוול,
שבוים על ידי בן דור ה-Y, ריאן קוגלר ושיחקו בו רבים אחרים,
שבר כל מיני שיאים.
יש מגוון של סדרות טלוויזיה שהופקו על ידי מוחות יצירתיים כמו דונלד גלובר,
לנה וויאט ואיזה ריאה.
ביונסה היא המלכה, נכון?
היא בעצם הכל.
סופרים שחורים צעירים זוכים בפרסים,
סרנה ויליאמס עדיין שולטת במגרש הטניס
למרות כל השונאים שלה,
ויש מספר רב של פוליטיקאים ופעילים חברתיים חדשים שמתמודדים לתפקידים שונים.
אז אני לא רוצה להרוג את הרגעים האלה של שמחה שחורה
ואני גם מתמוגגת מהם.
אבל אני רוצה להבהיר
שהנצחונות האלה הם מעטים מדי ורחוקים מדי זה מזה
עבור עם שחי כאן כבר מעל ל- 400 שנה.
זה מטורף, נכון?
ורוב האנשים עדיין לא ממש מבינים את התמונה הכללית, נכון?
הסיפורים שלנו עדיין אינם מובנים,
הגוף שלנו עדיין מנוצל,
והקולות שלנו?
הקולות שלנו מושתקים
בעולם שעדיין מפגין דאגה מועטה למאבקים היומיומיים שלנו.
אז הסיפורים שלנו צריכים להיות מסופרים
במגוון של דרכים
על ידי מספר רב של קולות
המספרים על נושאים מגוונים ומיוחדים
וממש צריך להקשיב להם.
וזה לא רק כאן באמריקה, נכון?
זה בכל העולם.
בני דור ה-Y מהווים 27 אחוזים מאוכלוסיית העולם.
זה קרוב ל- 2 מיליארד אנשים.
וכאשר במדינות כמו הודו, סין, אינדונזיה וברזיל
יחד עם ארצות הברית,
נמצאים כ-50 אחוזים מבני דור ה-Y,
ברור שהנרטיב הלבן, הגברי לרוב, ההטרוסקסואלי של דור ה-Y
לרוב מספר רק חצי מן הסיפור.
יש אנשים רבים שמנסים להרחיב את הסיפור.
הם נלחמים לספר את הסיפורים שלהם ולפוצץ את הסטריאוטיפים על דור ה-Y.
בין אם אלה סטודנטים מדרום אפריקה שמפגינים נגד פסלים של ססיל רודס,
מייקלה קול שמצחיקה אותנו באנגליה,
או אוצ'ה איזה, שמנציח תפיסות על החיים בניגריה באינטרנט.
אבל אני רוצה להבהיר --
אני רוצה להבהיר לכולם
שרק בגלל שהדברים נראים יותר שוויוניים ממה שהם היו
במאה ה- 20,
לא אומר שהדברים שווים בכלל.
זה לא אומר שהחוויות שלנו הן דומות,
וזה בוודאי שלא אומר שחברה פוסט-גזענית,
הדבר הזה שדיברנו עליו כל כך,
vpfv אי פעם קרובה להיות דבר מציאותי.
אני חושבת על ג'ואל,
נערה בת 20 ומשהו ממעמד הביניים שעשתה הכל "נכון"
אבל לא יכלה ללמוד באוניברסיטת החלומות שלה כי זה פשוט היה יקר מדי.
או ג'לזה,
שיודעת שהיא לא יכולה להיות בינונית בעבודה שלה
באותו האופן שעמיתיה הלבנים יכולים להיות.
או טרינה, שיודעת שאנשים שופטים את הבחירות האישיות הלא קונבנציונליות שלה
בדרך שונה ממה שהיו אם היא היתה אישה לבנה.
או שחקן AB,
שיודע שהתפקידים שהוא לוקח ומקבל בהוליווד שונים
בגלל צבע עורו.
ואז יש את סיימון.
סיימון, מכל הבחינות, יכול היה להיות דוגמה למישהו שהצליח.
הוא סמנכ"ל כספים בחברת היי-טק בסן פרנסיסקו,
יש לו תואר מ-MIT
והוא עבר בכמה מחברות הטכנולוגיה החמות ביותר בעולם.
אבל כששאלתי את סיימון אם הוא השיג את החלום האמריקאי,
לקח לו מעט זמן לענות.
למרות שהוא מכיר בכך שהחיים שלו ממש נוחים,
הוא הודה שתחת תנאים אחרים,
הוא יכול היה לבחור בדרך אחרת.
סיימון ממש אוהב צילום,
אבל זה מעולם לא היה אופציה ממשית עבורו.
"ההורים שלי לא יכלו להרשות לעצמם לממן עבורי
דבר שכזה", סיימון אמר.
"אולי זה משהו שהילדים שלי יוכלו לעשות".
אז סיפורים מסוג כזה --
השקטים, הדקים יותר --
שחושפים את הסיפורים הייחודים והלא מסופרים של בני דור ה-Y השחורים
הם שמראים איך אפילו חלומות יכולים להיות שונים בין קהילות.
אז אנחנו ממש צריכים להקשיב ולשמוע את הסיפורים של הדור הזה,
עכשיו יותר מאי פעם,
כשדור הבייבי-בומרז ודור ה-Y תופסים את מרכז הבמה.
אנחנו יכולים לדבר כמה שנרצה על עסקי החמוצים בברוקלין
או טוסט אבוקדו,
אבל אם נשאיר בחוץ את הסיפורים ואת הקולות של בני דור ה-Y השחורים,
חלקים גדולים באוכלוסיה --
זה פשוט יעצים את ההבדלים.
אז סיפורים של בני דור ה-Y השחורים, החומים
וכל בני דור ה-Y בעלי צבע עור
ממש צריכים שיספרו אותם.
וגם צריך שיקשיבו להם.
נהיה מדינה הרבה יותר טובה ועולם הרבה יותר טוב.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
A felszínen Troy olyan fiatal,
aki megtestesíti az Y generáció jellemző vonásait.
Arrogáns, énközpontú,
hiszi, hogy okosabb, mint amilyennek látszik.
Szívesen beszélget lányokról, sportcipőkről és autókról,
ami nem meglepő, ha belegondolunk, hogy néhány éve még tini volt.
A felszín alatt azonban
kirajzolódik egy ijedt, zavart,
a jövőjében bizonytalan fiú képe.
De Troyban megvan sok jó tulajdonság is,
ami nemzedékét jellemzi:
vállalkozó szellem,
függetlenségre való törekvés,
a szülei iránt tanúsított elkötelezettség.
Hisz a kemény munka erejében,
kipróbálta magát a törvényes és a fekete gazdaságban,
eddig nem sok szerencsével,
keresi önmagát,
átmeneti zónában ragadva.
Mikor pár éve találkoztam Troy-jal,
golfkocsikat vezetett egy helyi golfklubban,
gazdag emberek golfütőit cipelte,
akik gyakran keresztülnéztek rajta.
Előtte sportcipőket árult a Facebookon.
Próbált eladni csokit és vizespalackokat is,
de nem keresett annyit, hogy segíthesse a szüleit,
vagy összespóroljon egy saját autóra valót.
Troy látta, milyen sokat dolgozik jamaikai származású édesanyja,
de milyen keservesen keresi meg a betevőt,
és Troy megfogadta,
hogy máshogy él majd.
Drogot kezdett el árulni.
Elkapták,
és most el kell döntenie, mihez kezdjen magával.
Egy olyan országban, ahol a pénz hatalom,
a könnyű pénz, ideig-óráig a Troyhoz hasonló fiatalokat
abba a hitbe ringatja, urai saját életüknek,
bár Troy azt mondta, ő főleg a biztonságot kereste.
"Csak jól akartam élni – mesélte –,
de túl nagyot akartam szakítani és elkaptak."
Fantasztikus, hogy Troy még mindig hisz
az amerikai álomban.
Még mindig hisz benne, hogy kemény munkával,
a priusza ellenére,
egyről a kettőre jut majd.
Nem tudom, Troy álmai valóra váltak-e.
Eltűnt a hátrányos fiatalokat segítő programból,
kámforrá vált.
De aznap, amikor találkoztunk,
meg voltam győződve,
hogy Troy hálás volt, hogy elmondhatta, mire vágyik,
mit akar elérni a jövőben.
Mindig Troy és az optimizmusa jár az eszemben, mikor látom,
mi vár sok fekete fiatalra a valóságban,
mikor álmaik valóra váltásáról van szó.
Eszembe jutnak a nehézségek,
ami oly sokukra vár,
egy olyan világban, ami azt üzeni: bármit elérhetsz, amit akarsz,
ha megdolgozol érte,
de sosem hallgatja meg, mire vágynak valójában,
nem hallgatja meg küzdelmeik történetét.
Meg kell hallgatnunk ezt a nemzedéket,
ha egészséges és polgári társadalmi fejlődésben bízunk,
mert a színes bőrű ezredfordulósok
az amerikai társadalom és a világ lakosságának fontos részei.
Az Y generációról szólva,
a gyakran önzőnek, lustának, túlképzettnek, kötöttségkerülőnek,
nárcisztikusnak tartott nemzedékről,
sokszor szóba kerül az avokádókrémes pirítós,
a borsos árú latte kávé és a puccos külföldi munka,
ezeket biztosan mindenki ismeri.
De ebben a generációban sem egyforma mindenki.
Lehet, hogy a színésznő Lena Dunham úgy szerepel a médiában,
mint az Y generáció arca,
de Troy és mások is fontos szereplői ennek a történetnek.
Ez a nemzedék a legnagyobb és legösszetettebb csoport
ebben az országban.
Az ezredfordulósok 44%-a nem fehér bőrű,
de erről ritkán hallunk.
Természetesen sokban hasonlítanak egymásra
az 1981 és 1996 között születettek.
Talán sokan közülünk odavannak az avokádóért és a tejeskávéért,
Én is imádom!
De óriási különbségek is léteznek,
különösen a színes és a fehér bőrű ezredfordulósok között.
Valójában gyakran
mintha két külön világban élnénk.
A fekete bőrű ezredfordulósok,
akik között kutatásokat végeztem a könyvemhez,
alkotják azt a vakfoltot,
ami ennél a generációnál létezik.
Többek között,
kevesebb köztünk a lakástulajdonos,
magasabb a diákhitelünk,
többször igazoltatnak minket a szavazóurnáknál,
többünket tesznek rács mögé,
kevesebb a fizetésünk,
több köztünk a munkanélküli,
még főiskolai diplomával is,
és kevesebb közöttünk a házas.
És ez csak a jéghegy csúcsa.
Ezek a nehézségek nem újak, igaz?
Amerika fiatal fekete polgárai évszázadok óta küzdenek,
keményen küzdenek azért, hogy meghallják a szavukat.
Az 1800-as években, a polgárháború után
az újjáépítés nem hozta meg azt az egyenlőséget,
amit a rabszolgaság eltörlésekor remélhettek,
így a fiatalok északra és nyugatra költöztek
a Jim Crow-törvények megkülönböztető rendelkezési elől.
Majd, mivel a szegregáció uralta az ország nagy részét,
a fiatal feketék a polgárjogi mozgalmak élére álltak,
az 1950-es és 1960-as években.
Később néhányan elindították az ún. "Fekete erő" mozgalmat,
majd Fekete Párducok lettek,
majd a következő generáció a hip-hopon keresztül fejezte ki önmagát.
Majd jött Barack Obama,
és vele a remény a várva várt változásra.
És amikor az kútba esett,
és láttuk, hogy még mindig eltaposnak és megaláznak minket,
tudatnunk kellett a világgal, hogy még itt vagyunk.
Ma, a technológia által, videókon keresztül
meg tudjuk mutatni
a küzdelmünket a világnak,
elgondolkozunk: hogyan tovább?
Amerika polarizáltabb, mint valaha,
és még mindig azt halljuk: szedjük össze magunkat,
legyünk tisztelettudóak, szelídek,
mosolyogjunk többet, és dolgozzunk keményebben.
De a generációnkra is ráférne egy kis frissítés.
A Washington Post 2015-ben úgy találta,
a "felébredt" nemzedék fehér tagjainak 31%-a szerint a feketék lustábbak,
és 23%-uk szerint kevésbé intelligensek.
Ezek meglepő, sőt sokkoló adatok!
És a válaszok nem igazán térnek el
a múltban hallottaktól,
és sajnos azt tükrözik,
hogy ez a nemzedék is a régi sztereotípiákat szajkózza,
a múlt kliséit ismételgeti.
A David Binder Kutatóközpont és az MTV 2014-es tanulmánya szerint
az Y generáció 84%-a azt tanulta otthon,
hogy mindenki egyenlőnek születik.
Nagyszerű, valóban pozitív előrelépés!
De ennek a csoportnak csak 37%-a
beszélt otthon faji kérdésekről.
Könnyebben érthető így néhány ember zavarodottsága.
Persze vannak nagyon sikeres fekete fiatalok.
A Marvel Fekete Párduc című filmjének rendezője,
az Y generációs fekete Ryan Coogler több fekete színésszel együtt
számtalan rekordot megdöntött.
Vagy a csomó televíziós műsor olyan alkotókkal, mint Donald Glover,
Lena Waithe és Issa Rae.
Beyoncé maga az anyacsászárnő, nem?
Nála nincs nagyobb.
Fiatal fekete írók díjakat zsebelnek be,
Serena Williams még mindig a teniszpályák réme,
a gyűlölködők ellenére,
és új politikusok és aktivisták egész serege áll a kapuk előtt.
Nem akarom a fekete öröm e csodás pillanatát sárba tiporni,
én is örülök,
de hangsúlyoznám,
ezek a sikerek nagyon elenyészőek
egy olyan népcsoportnál, ami 400 éve itt él.
Hihetetlen, nem?
És sokan még mindig nem értik, mi a helyzet.
A történetünket még mindig félreértik,
a testünket máig kihasználják.
És a véleményünk?
Néma kiáltás néha fülekbe
egy irántunk érdektelen világban.
Ezért ki kell lépnünk a fénybe,
sokféleképp kell megmutatkoznunk,
sokféle hangon,
sokféle témában, részletesen,
és kell, hogy odafigyeljenek ránk.
És nem csak itt, az Államokban!
A világ minden szegletében!
A világ népességének 27%-a az ezredfordulón született.
Mintegy kétmilliárd ember.
India, Kína, Indonézia, és Brazília,
és az Egyesült Államok:
innen származik a világ harmincasainak fele.
Érthető, hogy a fehér, heteroszexuális férfi, mint az Y-generáció arca
csak a történet egyik fele.
Ma sokan próbálják színesíteni a képet.
Küzdenek, hogy meghallják őket, és legyűrjék a sztereotípiát.
Ők a dél-afrikai diákok, akik Cecil Rhodes szobrai ellen harcolnak,
vagy a brit Michalea Coel, aki görbetükröt tart elénk,
vagy Uche Eze, aki nigériai életképeket oszt meg a neten.
De szeretném hangsúlyozni,
világossá tenni mindenki számára,
hogy csak mert a dolgok egyenlőbbnek tűnnek,
mint a 20. században,
nem jelenti azt, hogy valóban azok is.
Nem jelenti, hogy az élményeink egyenlőbbek,
azt sem, hogy a társadalom túljutott a fajelméleten,
vagy hogy amiről olyan sokat beszéltünk,
kicsit is kezdene valósággá válni.
Joelle jut eszembe, egy középosztálybeli,
húszas éveiben járó fiatal, egy példás, jó kislány,
akinek az álomiskola még mindig megfizethetetlen.
Vagy akár Jalessa,
aki tudja, hogy nem végezhet közepes színvonalú munkát,
mint esetleg fehér bőrű kollégái.
Vagy Trina, aki tudja, hogy mások megszólják a családja miatt
máshogy, mintha fehér nő lenne.
Vagy a színész AB,
aki tudja, hogy más szerepeket kap Hollywoodban
a bőre színe miatt.
És ott van Simon.
Simon minden szempontból a siker mintaképe lehetne.
Egy San Francisco-i tech-cég vezetője,
az MIT-n végzett,
és a legnagyobb tech-cégeknél dolgozott.
Ám mikor megkérdeztem tőle, megvalósította-e az amerikai álmot
hosszan elgondolkodott.
Elismerte, hogy bár kényelmesen él,
bevallotta, hogy más körülmények között
talán másra adta volna a fejét.
Simon hobbija a fotózás,
de ez szóba sem jöhetett.
"A szüleim nem tudtak segíteni anyagilag
egy ilyen pályán" – mondta.
"Ez talán a gyerekeimnek lesz majd lehetőség."
A hasonló történetek,
a csöndesebbek, az összetettebbek,
amik fényt vetnek a fekete ezredfordulósok ismeretlen történeteire,
és megmutatják, sokszor az is más amiről egyes közösségek álmodnak.
Szóval figyelmesen meg kell hallgatnunk ezt a nemzedéket,
most a leginkább, hiszen ahogy a baby-boomerek korosodnak,
az ezredfordulósok veszik át a stafétát.
Beszélhetünk a brooklyni gasztrocégekről
vagy az avokádós pirítósról amennyit csak akarunk,
de ha nem figyelünk oda a fekete Y generációsokra,
akik a társadalom nagy részét teszik ki,
csak a megosztottságot növeljük.
Tehát a fekete, barna bőrű ezredfordulósok,
és mindenféle bőrszínűek történetét
el kell mondani,
és meg is kell hallgatni.
Sokkal jobb országban és világban élnénk így.
Köszönöm!
(Taps)
Sekilas,
Troy adalah tipe milenial seperti anggapan pada umumnya.
Dia sombong, egois
dan percaya bahwa dia lebih pintar daripada yang dikira orang.
Topik-topik favoritnya adalah wanita, sepatu, dan mobil --
tidak aneh untuk seseorang yang masih remaja beberapa tahun yang lalu.
Tapi kelakuan-kelakuan Troy --
menunjukkan pola dari seseorang yang ketakutan,
gelisah dan tidak yakin akan masa depannya.
Namun Troy juga memiliki berbagai kualitas positif
yang umum terlihat di generasinya.
Semangat berbisnis,
sikap mandiri
dan dedikasi terhadap orang tuanya.
Dia seorang pekerja keras
dan telah mencoba berbagai pekerjaan baik yang legal maupun ilegal,
tetapi dia kurang beruntung
dan hanya mencoba mencari jalannya,
masih berkutat dalam dua dunia itu.
Ketika saya betemu Troy beberapa tahun lalu,
dia adalah asisten pemain golf di klub janapada lokal.
membawakan tas untuk orang-orang kaya
yang bahkan seringkali menganggapnya tidak ada.
Sebelumnya, dia menjual sepatu di Facebook.
Dia bahkan mencoba menjual permen dan botol air,
tetapi uang yang dihasilkan tidak cukup untuk membantu orang tuanya
atau untuk membeli mobil dalam waktu dekat.
Troy melihat betapa kerasnya ibunya yang imigran dari Jamaika bekerja
dan betapa kecilnya penghasilannya,
dan Troy bersumpah --
untuk mengambil jalan yang berbeda.
Jadi akhirnya dia menjual narkoba.
Lalu dia tertangkap,
dan sekarang, dia sedang memikirkan langkah selanjutnya.
Di negara di mana uang berarti kekuatan,
uang yang mudah, setidaknya untuk sesaat, memberikan pria dan wanita muda sepertinya
perasaan bahwa mereka mengendalikan hidup mereka,
walaupun katanya alasan utamanya adalah demi kestabilan,
"Aku ingin hidup nyaman," katanya.
"Aku menjadi tamak dan akhirnya tertangkap."
Namun hal yang luar biasa tentang Troy
yaitu bahwa dia masih percaya pada mimpi Amerika.
Dia tetap percaya bahwa dengan kerja keras,
walaupun ditangkap,
dia tetap bisa maju.
Saya tidak tahu apakah mimpi Troy sudah terwujud sekarang.
Dia menghilang dari program untuk anak muda yang bermasalah yang diikutinya
dan menyelinap melalui celah-celah,
tetapi saat kami bicara saat itu,
saya tahu bahwa melebihi apa pun juga,
Troy gembira ada orang yang mendengarkan tentang mimpinya
dan menanyakan tentang masa depannya.
Jadi saya teringat akan Troy dan optimismenya
saat memikirkan realita yang dihadapi oleh banyak milenial muda kulit hitam
untuk menggapai mimpi mereka.
Saya berpikir tentang tantangan
yang harus mereka alami
di dalam dunia yang mengatakan bahwa mereka bisa mewujudkan mimpi mereka
jika mereka bekerja keras
tetapi tidak duduk mendengarkan mimpi mereka
atau mendengarkan kisah perjuangan mereka.
Dan kita sungguh perlu mendengarkan mereka
jika kita mengharapkan majunya masyarakat yang sehat dan beradab,
karena milenial kulit berwarna
memiliki persentase besar dalam populasi AS dan dunia.
Ketika membahas tentang milenial,
kelompok yang sering diberi label manja, malas, berpendidikan lebih,
tidak berkomitmen dan narsistik,
percakapan seringkali seputar roti panggang alpukat,
kopi yang kemahalan dan pekerjaan bagus di luar AS
Anda mungkin sudah pernah mendengarnya.
Tetapi milenial bukanlah monolit.
Aktris Lena Dunham mungkin adalah wakil di media
untuk generasi ini,
tetapi Troy dan suara lain sepertinya juga adalah bagian dari kisah yang ada.
Faktanya, milenial adalah populasi dewasa yang terbesar dan paling beragam
di negara ini.
44 persen dari semua milenial Amerika adalah nonkulit putih,
tapi seringkali, kita sama sekali tidak tahu.
Tentu saja, ada kesamaan dalam populasi ini
yang lahir antara 1981 dan 1996.
Mungkin banyak yang menyukai roti panggang alpukat dan kopi --
Saya tahu saya suka.
Tetapi juga ada perbedaan yang ekstrim,
seringkali antara milenial kulit berwarna dan kulit putih.
Faktanya, sering sekali,
seakan kita secara virtual hidup di dunia yang berbeda.
Milenial kulit hitam,
kelompok yang saya teliti untuk buku yang saya tulis baru-baru ini,
adalah contoh sempurna dari titik buta yang kita miliki
menyangkut kelompok ini.
Misalnya,
tingkat kepemilikan rumah kami lebih rendah,
hutang biaya kuliah lebih tinggi,
identitas kami lebih sering diperiksa di kotak pemungutan suara,
lebih banyak di antara kami yang dipenjara
penghasilan kami lebih sedikit,
tingkat pengangguran kami lebih tinggi,
sekalipun kami kuliah
dan tingkat pernikahan kami pun lebih rendah.
Dan sejujurnya, itu benar-benar hanya awalnya.
Tidak satu pun dari semua ini adalah masalah baru, kan?
Anak muda kulit hitam di Amerika selalu berjuang,
sungguh berjuang lama sekali agar kisah mereka diberitakan.
Setelah Perang Sipil pada tahun 1800-an,
Rekonstruksi gagal membawa kesetaraan
ketika perbudakan seharusnya dapat diakhiri,
sehingga generasi muda pindah ke Utara dan Barat
untuk menghindari kebijakan diskriminatif Jim Crow
Lalu, saat terjadi pemisahan di banyak tempat,
anak muda kulit hitam ikut memimpin kampanye hak sipil
pada tahun 1950-an dan 1960-an.
Lalu, dirangkullah pengaruh kulit hitam dan muncul Black Panthers
kemudian generasi berikutnya,
mereka beralih ke hip-hop agar pendapat mereka didengarkan.
Lalu Barack Obama,
berharap agar dia juga dapat membawa perubahan.
Dan saat itu gagal,
saat sadar kami masih dianiaya dengan tidak manusiawi,
kami harus menyampaikan pada dunia bahwa hidup kami juga penting.
Sekarang teknologi mengizinkan banyak video penderitaan dan perjuangan kami
disiarkan ke seluruh dunia,
kami bertanya-tanya, berikutnya apa?
Negara kita terasa terbelah lebih parah dari sebelumnya,
tetapi kami masih diminta untuk bersikap baik,
terhormat, jangan terlalu marah,
lebih banyak tersenyum dan bekerja lebih keras.
Bahkan sikap milenial sendiri sudah terlambat untuk pembaruan.
Riset Washington Post pada 2015 tentang kelompok yang seharusnya "bangkit" ini
menemukan 31 persen milenial kulit putih menganggap warga kulit hitam lebih malas,
dan 23 persen mengatakan mereka kurang cerdas.
Hal ini mengejutkan saya.
Tanggapan-tanggapan ini tidak jauh berbeda
dari generasi sebelumnya,
yang menunjukkan
generasi ini mengulangi stereotip lama
dan bayangan di masa lalu.
Sebuah studi yang dilakukan oleh David Binder Research dan MTV pada 2014
menemukan 84 persen milenial muda diajarkan oleh keluarga mereka
bahwa setiap orang itu setara.
Ini benar-benar luar biasa, langkah yang sangat positif.
Namun hanya 37 persen dari kelompok itu
yang memang membahas ras dengan keluarga mereka.
Saya bisa mengerti mengapa situasi ini membingungkan sebagian orang.
Jelas ada milenial kulit hitam yang sukses.
"Black Panther" milik Marvel,
disutradarai oleh milenial kulit hitam Ryan Coogler dan menampilkan yang lainnya,
memecahkan berbagai macam rekor.
Ada banyak acara televisi karya orang-orang kreatif seperti Donald Glover,
Lena Waithe dan Issa Rae.
Beyonce itu bagaikan ratu, bukan?
Dia itu bagaikan segalanya.
Penulis kulit hitam meraih penghargaan,
Serena Williams masih mendominasi lapangan tenis
meskipun banyak yang membencinya
Sejumlah politisi dan aktivis baru mencalonkan diri sebagai pejabat.
Saya tidak ingin membunuh momen gembira kaum kulit hitam
yang juga saya nikmati,
namun saya ingin menekankan
bahwa sejumlah kemenangan ini terlalu sedikit dan jarang
untuk mereka yang telah lebih dari 400 tahun di sini.
Itu gila, kan?
Dan kebanyakan orang masih belum mengerti gambaran besarnya, bukan?
Kisah kami masih disalahpahami,
tubuh kami masih dieksploitasi,
dan suara kami?
Suara kami dibungkam
di dunia yang masih tidak terlalu peduli akan perjuangan kami sehari-hari.
Karena itu kisah kami perlu diceritakan
dengan berbagai cara
oleh banyak orang
membicarakan topik-topik yang beragam dan bernuansa,
yang benar-benar harus didengarkan.
Dan bukan hanya di sini di Amerika, bukan?
Di seluruh dunia.
Jumlah milenial adalah 27 persen dari populasi dunia.
Sekitar dua miliar orang.
Bersama dengan negara-negara seperti India, Cina, Indonesia, dan Brasil,
ditambah dengan AS,
dengan milenial sejumlah 50 persen dari milenial di dunia,
jelas bahwa narasi kaum kulit putih, seringkali pria milenial heteroseksual
hanya menceritakan separuh dari kisah yang ada.
Banyak orang yang berusaha memperluas jangkauannya.
Mereka berjuang menceritakan kisah mereka, mendobrak stereotip milenial.
Baik protes mahasiswa di Afrika Selatan terhadap patung Cecil Rhodes,
Michaela Coel yang membuat kita tertawa dari Britania Raya,
atau Uche Eze dengan pandangan tentang kehidupan di Nigeria secara daring.
Tetapi, saya ingin menekankan
Saya ingin setiap orang jelas memahami
bahwa hanya karena keadaan terlihat lebih setara
dari abad ke-20,
tidak berarti semuanya benar-benar adil.
Tidak berarti bahwa kami merasakan keadilan,
dan jelas tidak berarti bahwa masyarakat pascarasial,
yang begitu sering kita bicarakan itu,
pernah hampir terwujud.
Saya ingat akan Joelle,
kelas menengah berusia 20-an yang melakukan semuanya dengan "benar",
namun tidak bisa bersekolah di sekolah impiannya karena terlalu mahal.
Atau Jalessa,
yang tahu dia tidak bisa bekerja ala kadarnya saja
seperti rekan-rekan kulit putihnya.
Atau Trina, yang tahu mereka menghakimi pilihan keluarganya yang tidak biasa
berbeda halnya jika dia adalah wanita kulit putih.
Atau aktor AB,
yang tahu bahwa peran yang diambil dan diperolehnya di Hollywood itu berbeda
karena warna kulitnya.
Lalu ada Simon.
Jadi Simon, tentu saja, menjadi contoh orang yang berhasil.
Dia adalah CFO perusahaan teknologi di San Fransisco,
lulus dari MIT
dan pernah bekerja di beberapa perusahaan teknologi terbaik di dunia.
Tetapi ketika saya bertanya pada Simon apakah mimpi Amerikanya telah terwujud,
dia tidak langsung menjawab.
Meskipun dia mengatakan hidupnya sangat nyaman,
dia mengaku bahwa jika situasinya berbeda,
dia mungkin telah memilih jalan yang lain.
Simon sangat menyukai fotografi,
namun dia tidak pernah memiliki pilihan itu.
"Orang tua saya tidak bisa mendanai saya
menjalani semuanya itu," kata Simon.
"Mungkin itu adalah untuk anak-anak saya."
Kisah-kisah seperti inilah
yang lebih kalem, lebih halus
mengungkapkan kisah milenial kulit hitam yang seringkali unik dan tidak diceritakan
yang menunjukkan bahkan impian pun bisa berbeda antar komunitas.
Karena itu, kita harus mendengarkan dan memahami kisah generasi ini,
terlebih saat ini,
ketika generasi baby boomers dan milenial makin menonjol.
Kita bisa membahas sebanyak yang kita mau tentang bisnis acar di Brooklyn
atau roti panggang alpukat,
tetapi mengesampingkan kisah dan suara milenial kulit hitam,
bagian besar dari populasi
hanya akan meningkatkan perpecahan.
Jadi, kisah milenial kulit hitam dan cokelat
semua milenial kulit berwarna
perlu diceritakan,
dan didengarkan.
Kita akan menjadi negara dan dunia yang jauh lebih baik.
Terima kasih.
(Tepuk tangan)
Dunque, apparentemente
Troy è quel tipo di millennial di cui si parla negli articoli d'opinione.
È arrogante, egocentrico
e convinto di essere più intelligente di quanto la gente creda.
I suoi argomenti preferiti sono le ragazze, le scarpe sportive e le auto,
niente di nuovo per chi era un teenager fino a qualche anno fa.
Tuttavia, gli atteggiamenti di Troy
rivelano il comportamento tipico di chi ha paura,
di chi è turbato e incerto sul futuro.
In realtà, Troy incarna anche le molteplici qualità positive
per cui è nota la sua generazione.
Uno spirito imprenditoriale,
tendenza all'autonomia
e dedizione verso i genitori.
Crede nel duro lavoro
e si è impegnato in qualche lavoretto sia legale che in nero,
ma non ha mai avuto fortuna
sta cercando di trovare la sua strada
ancora in sospeso tra queste due sponde.
Quando ho incontrato Troy qualche anno fa
lavorava come caddy in un golf club locale,
trasportando sacche da golf per persone ricche
che spesso nemmeno si accorgevano della sua esistenza.
Prima, aveva venduto scarpe da ginnastica su Facebook.
Aveva persino tentato di vendere snack e bottigliette d'acqua,
ma non aveva guadagnato abbastanza da riuscire ad aiutare i genitori
o risparmiare per comprarsi un'auto in breve tempo.
Così Troy ha visto quanto aveva lavorato duramente sua madre, immigrata giamaicana,
e quanto poco aveva ricevuto in cambio,
e giurò,
Troy giurò di non fare la stessa fine.
E si ritrovò a vendere droga.
Poi venne arrestato,
e ora sta cercando di scoprire come affrontare il futuro.
In un Paese dove i soldi significano potere,
i guadagni facili, almeno per un po', danno ai giovani come lui
un senso di controllo sulle proprie vite,
nonostante lui dica di averlo fatto soprattutto per avere stabilità.
"Volevo una bella vita", mi disse.
"Sono diventato avido e mi hanno preso."
Eppure la cosa più straordinaria di Troy
è che crede ancora nel "sogno americano".
Crede ancora che lavorando duramente,
nonostante l'arresto,
possa rialzarsi e andare avanti.
Ora, non so se i sogni di Troy si sono realizzati.
Ha lasciato il programma per ragazzi in difficoltà in cui era stato inserito
ed è scomparso,
ma il giorno in cui abbiamo parlato,
posso affermarlo con assoluta certezza,
Troy era felice che qualcuno ascoltasse i suoi sogni
e si interessasse al suo futuro.
Così penso a Troy e al suo ottimismo
quando penso alla realtà che affrontano molti giovani millennials di colore
quando si tratta di realizzare i propri sogni.
Penso a tutte le sfide
che così tanti giovani di colore devono sopportare
in un mondo che dice che possono essere chi vogliono
se lavorano duramente,
ma che in realtà non si siede ad ascoltare i loro sogni
o le storie dei loro tentativi.
Noi abbiamo davvero bisogno di ascoltare questa generazione
se speriamo in una società futura sana e civile,
perché i giovani di colore
rappresentano una buona parte della popolazione degli USA e mondiale.
Quando parliamo di millennials,
un gruppo che spesso viene etichettato come presuntuoso, pigro, molto istruito,
disinteressato e narcisista,
i discorsi spesso gravitano intorno ai toast di avocado,
al caffellatte troppo caro e a insoliti lavori all'estero,
tutte cose probabilmente già sentite.
Ma i millennials non sono un gruppo monolitico.
L'attrice Lena Dunham potrebbe rappresentare a livello mediatico
questa generazione,
ma anche Troy e altre voci come la sua fanno parte della storia.
In effetti, i millennials sono la più vasta e diversificata popolazione adulta
di questo Paese.
Il 44% di tutti i giovani Americani non è bianco,
ma spesso, nemmeno si sa.
Di sicuro vi sono somiglianze all'interno di questa popolazione
nata tra il 1981 e il 1996.
Forse molti di noi amano i toast all'avocado e il caffellatte,
io di sicuro, ok?
Ma ci sono anche grandissime differenze,
spesso tra i giovani di colore e quelli bianchi.
Infatti, troppo spesso
ci sembra di vivere praticamente in due mondi diversi.
I giovani di colore,
un gruppo su cui ho svolto delle ricerche per un libro che ho scritto di recente,
sono l'esempio perfetto del punto cieco che abbiamo
quando si parla di questo gruppo.
Per esempio,
una percentuale minore possiede la propria casa,
il nostro debito studentesco è più alto,
ci viene chiesto più spesso un documento alle cabine elettorali,
veniamo arrestati più facilmente,
guadagniamo di meno,
abbiamo tassi di disoccupazione più alti,
nonostante la laurea, oserei dire,
e ci sposiamo di meno.
Ad essere sinceri, questo è solo l'inizio.
Ora, nessuno di questi problemi è una novità, giusto?
I giovani di colore in America combattono da sempre,
lottano duramente affinché le loro storie non vadano perdute.
Dopo la Guerra Civile dell'Ottocento
la Ricostruzione fallì nel sancire l'uguaglianza
che la fine della schiavitù aveva annunciato,
così i giovani si spostarono verso nord e verso ovest,
per sfuggire alle politiche discriminatorie di Jim Crow.
Poi, quando la segregazione razziale imperversò in gran parte del Paese,
i giovani neri guidarono le campagne per i diritti civili
negli anni Cinquanta e Sessanta.
Dopo di ciò, alcuni abbracciarono il potere nero e nacquero le Pantere Nere,
poi la generazione successiva
si rivolse all'hip-hop per far sentire la sua voce.
Poi Barack Obama,
anche lui fiducioso di portare un cambiamento.
E quando fallì,
quando ci accorgemmo di essere ancora umiliati e maltrattati
abbiamo dovuto far capire al mondo che le nostre vite contano ancora.
Quando la tecnologia fa sì che più video sul nostro dolore e sofferenza
vengano trasmessi al mondo,
ci chiediamo: che cosa succederà poi?
Il nostro Paese è più diviso che mai,
eppure ci viene ancora detto di comportarci da adulti,
di essere rispettabili, meno arrabbiati,
di sorridere di più e lavorare di più.
Anche la mentalità dei giovani stessi dovrebbe essere aggiornata.
Una ricerca del Washington Post del 2015 su questo presunto gruppo di "attivisti"
rilevò che il 31% dei millennials bianchi crede che i neri siano più pigri di loro,
e il 23% afferma che non sono intelligenti come i bianchi.
Questo per me è sorprendente e scioccante.
Queste reazioni non sono poi così diverse
dalle generazioni passate,
e questo sfortunatamente dimostra
che questa generazione sta replicando gli stessi vecchi stereotipi
e tropi del passato.
Uno studio condotto dalla David Binder Research e da MTV nel 2014
rivelò che all'84% dei giovani millennials fu insegnato dalle famiglie
che tutti siamo uguali.
Questa è una grande cosa, un passo davvero positivo.
Ma solamente il 37% in quel gruppo
ha effettivamente parlato di razza in famiglia.
Quindi, posso capire perché la faccenda a qualcuno appaia confusa.
Ovviamente ci sono dei millennials neri di successo.
"Pantera Nera" della Marvel,
diretto dal giovane di colore Ryan Coogler e trampolino di lancio per molti altri,
ha battuto tutti i record.
C'è un mucchio di show televisivi di creativi come Donald Glover,
Lena Waithe e Issa Rae.
Beyoncé è, come dire, la regina, no?
Cioè, lei è tutto.
Giovani autori di colore vincono premi,
Serena Williams domina ancora i campi da tennis
nonostante gli haters,
e c'è un mucchio di nuovi politici e attivisti in corsa per le elezioni.
Quindi non voglio distruggere questi momenti di gioia di colore
che condivido anch'io,
ma voglio che sia chiaro
che queste vittorie sono troppo poche e sporadiche
per un popolo che è qui da 400 anni.
È da pazzi, no?
La maggior parte delle persone ancora non vede il quadro completo, sapete?
Le nostre storie vengono ancora fraintese,
ci si approfitta ancora dei nostri corpi.
E le nostre voci?
Le nostre voci vengono zittite
in un mondo che si preoccupa ancora poco delle nostre lotte quotidiane.
Le nostre storie devono essere raccontate in tantissimi modi
da una schiera di voci
su argomenti diversi e variegati
e devono essere ascoltate.
E non solo qui in America, ma nel mondo intero.
I millennials sono il 27% della popolazione mondiale.
Sono circa due miliardi di persone.
Nel caso di stati come l'India, la Cina, l'Indonesia e il Brasile
insieme agli Stati Uniti,
in cui si concentra il 50% dei millennials nel mondo,
è chiaro che la loro storia, bianca, spesso maschile e etero
rappresenta solo una parte dei fatti.
Oggi in tanti cercano di ampliare le vedute.
Lottano per raccontare le loro storie e rompere gli stereotipi sui giovani.
Che siano gli studenti sudafricani che contestano le statue di Cecil Rhodes,
o Michaela Coel che ci fa ridere dal Regno Unito,
o Uche Eze, che descrive online scene di vita in Nigeria.
Ma voglio che sia chiaro,
che sia davvero chiaro a tutti,
che solo perché le cose sembrano più eque rispetto al Ventesimo secolo,
non significa che siano del tutto eque.
Non significa che le nostre esperienze siano eque,
e di sicuro non significa che una società post-razziale,
di cui abbiamo parlato a lungo,
sia lontanamente vicina a divenire realtà.
Penso a Joelle,
una ventenne borghese che ha fatto tutto "per bene",
ma non è andata alla scuola dei suoi sogni semplicemente perché costava troppo.
O a Jalessa,
che sapeva di non poter essere mediocre nel suo lavoro
come potevano permettersi i suoi colleghi bianchi.
O Trina, che sa che la gente giudicherebbe le sue insolite scelte familiari
in modo diverso se fosse una donna bianca.
O l'attore AB,
che sa che i ruoli che accetta e ottiene a Hollywood sono diversi
per il colore della sua pelle.
Poi c'è Simon.
Simon sarebbe senz'altro un esempio di successo.
È direttore finanziario di un'azienda tecnologica di San Francisco,
ha una laurea al MIT
e ha lavorato nelle più famose società di tecnologia del mondo.
Ma quando ho chiesto a Simon se avesse realizzato il sogno americano,
ha impiegato un po' a rispondermi.
Seppur consapevole di aver avuto una vita agiata,
ha ammesso che in altre circostanze
avrebbe scelto una strada diversa.
Simon ama profondamente la fotografia,
ma non è mai stata una vera opzione per lui.
"I miei genitori non potevano mantenermi
per cose di questo genere", ha detto Simon.
"Forse potranno farlo i miei figli."
Perciò questo è il genere di storie,
quelle più silenziose e sottili,
che svelano le storie uniche e taciute dei millennials neri
che mostrano come persino sognare sia diverso tra le comunità.
Dobbiamo davvero sentire e ascoltare le storie di questa generazione
ora più che mai,
adesso che l'era dei baby boom e dei millennials viene alla ribalta.
Possiamo parlare quanto volete dell'industria dei sottaceti di Brooklyn
o dei toast all'avocado
ma se tralasciamo le storie e le voci dei giovani di colore,
parte consistente della popolazione,
le divisioni non faranno che aumentare.
Perciò le storie dei millennials neri, mulatti e di tutti i colori
devono essere raccontate e anche ascoltate.
Saremmo di gran lunga un Paese e un mondo migliori.
Grazie.
(Applausi)
음, 표면적으로 보면
트로이는 자신이 중심이라고 생각하는 전형적인 밀레니얼 세대에요.
그는 거만하고, 자기 중심적이고
사람들이 생각하는 것보다 자기자신이 더 똑똑하다고 생각하죠.
가장 좋아하는 대화의 소재는 여자들, 운동화, 그리고 자동차죠.
몇년전 10대였던 사람에게 놀랍지 않은 사실이긴 합니다.
하지만 트로이의 매너리즘은
미래에 대해 두려워하고 걱정하고 확신이 없는 사람의
행동패턴을 보입니다.
트로이는 또한 그가 속한 세대가 가진것으로 잘 알려진
긍정적인 측면도 몸소 보여줍니다.
기업가적인 창조적인 정신
독립적인 색채
그리고 부모님에 대한 헌신 등이죠.
그는 근면함을 좋게 생각하고
합법적인 임시직과 지하경제의 이런 저런 일을 시도한 적이 있습니다.
하지만, 운이 나빴어요.
여전히 길을 찾기 위해 노력중이고
이런 저런 일들 사이에서 방황중이죠.
제가 몇 년전 트로이를 만났을 때
그는 지역 컨트리 클럽 골프캐디로 일하고 있던 중이었죠.
그의 존재도 흔히 인식하지 못하는
부자들의 골프가방을 나르고 다녔죠.
그 전에는, 페이스북에서 운동화를 판매했어요.
심지어 초콜렛이나 물병 판매도 시도했었죠.
하지만 수입은 부모님을 돕거나 차를 구입할 만큼 저축하기에
충분하진 않았어요.
트로이는 자메이카에서 온 이민자인 어머니께서 얼마나 열심히 일하시지만
얼마나 적게 버는지를 보았고
그는 맹세했죠.
트로이는 다른 길을 가야겠다고 맹세를 했습니다.
그리고 결국 그는 마약을 판매하게 됩니다.
그리고 그는 잡혔죠.
지금 그는 이 다음엔 뭘 할지 알아내려 노력하는 중이죠.
돈이 곧 힘이 되는 나라에서
당분간은 빨리 벌 수 있는 돈은 트로이같은 젊은 남녀에게
삶에 대한 통제감을 느끼게 하죠.
비록 그는 안정감을 원했기 때문에 그 길을 선택했다고 말했지만요.
"전 좋은 삶을 원해요" 라고 그는 말했어요.
"욕심이 많아져서 잡힌 거죠"
트로이에 대해서 놀라은 사실은
여전히 아메리칸 드림을 믿고 있다는 것입니다.
그는 여전이 열심히 일하는 것이
비록 체포되었지만
그를 성공하게 할 거라고 믿습니다.
저는 트로이의 꿈이 실현될지 잘 모르겠어요.
그는 비행청소년들을 위한 프로그램 참가 중에 사라졌고
허술함을 틈타 빠져나갔습니다.
하지만 저와 이야기를 나눈 그날
저는 알 수 있었습니다. 무엇보다도 트로이는
누군가가 그의 꿈에 대해서 들어주고 미래에 대해서
질문해 주었다는 것이 행복했다는 걸요.
그래서 저는 트로이와 그의 낙천주의를 떠올려요.
꿈을 실현하려고 할 때 많은 어린 흑인 밀레니얼들이
맞이하는 현실을 생각할 때요.
저는 많은 흑인 밀레니얼들이
열심히 일한다면 그들이 되고 싶은 것을 뭐든지
할 수 있다고 말하지만 정작 그들의 꿈에 귀를 기울이거나
그들이 고군분투하는
이야기를 들어주지 않는 세상에서 견뎌내야 할
많은 어려움에 대해 생각합니다.
우리는 진정으로 밀레니얼 세대의 이야기에 귀를 기울여야 합니다.
만약 우리가 건강하고 발전하는 시민사회를 갖기 바란다면요.
왜냐하면 유색인종 밀레니얼들이
미국과 전세계 인구의 꽤 큰 부분을 차지하기 때문이죠.
밀레니얼에 대해서 이야기할 때
그들은 주로 게으르고, 과잉혜택과 과잉교육을 받았고
애매모호하고 자기애가 강하다고 낙인찍혀 있으며
주로 아보카도 토스트, 터무니 없이 비싼 라테
그리고 해외의 화려한 직업으로 대화가 흘러가죠.
여러분들도 아마 이런 것들을 다 들어보셨을 것입니다.
하지만 밀레니얼은 단일집단이 아니에요.
여배우 레나 던햄은 아마도 미디어가 대표적 밀레니얼 세대로
꼽는 사람일 것입니다.
하지만 트로이와 그와 유사한 목소리들도 이야기의 일부입니다.
사실, 밀레니얼들은 미국에서 가장 크고 가장 다양성이 풍부한
인구 집단입니다.
미국 밀레니얼 인구 중 44%가 유색인종이지만
여러분들은 전혀 알지 못하고 있는 경우가 많죠.
물론, 모든 밀레니얼들 사이에 유사점이 있긴 합니다.
1981년에서 1996년 사이에 태어났으며
우리 중 많은 이들이 아보카도 토스트와 라테를 좋아하죠.
저도 좋아해요.
하지만 백인 밀레니얼들과 유색인종 밀레니얼들 사이에
극단적인 차이점도 있습니다.
사실, 매우 자주
우리가 마치 다른 세계에 살고 있는 것처럼 보이기도 하죠.
오늘날 흑인 밀레니얼들은
제가 최근에 집필한 책에서 연구한 그룹으로
밀레니얼에 대해서 논함에 있어서 우리가 가지고 있는 사각지대를
완벽하게 보여주는 집단이죠.
예를 들면
주택보유자의 비율이 더 낮고
학비 부채율이 더 높고
투표자 등록 부스에서 신분 확인을 더 많이 당하고
감금되는 비율이 더 높으며
수입은 더 적고
실업률은 더 높은데
심지어 대학을 나와도 마찬가지이고
결혼 비율도 낮습니다.
솔직히 이건 시작에 불과하죠.
지금의 이런 모든 문제점이 특별히 새롭지는 않잖아요?
미국의 젊은 흑인들은 그동안 싸워왔습니다.
수세기 동안 그들의 이야기를 들려주기 위해 힘껏 싸워왔죠.
1800년대 미국 남북 전쟁 이후
전후 재건은 노예제의 종결이 예고했어야 할
평등을 가져오는데 실패했고
많은 젊은이들은 북부와 서부로 이동하여
짐 크로우(흑인 차별) 정책에서 벗어났습니다.
그리고 분리정책이 나라의 많은 지역들에서 만연하자
1950년대 및 1960년대의 젊은 흑인들이 인권 운동의
선봉에 서서 활동했습니다.
이후 일부는 흑인의 힘을 포용하고 극좌익 블랙 팬더(흑인 과격파)가 되었으며
그 이후의 세대는
그들의 목소리를 내기 위해서 힙합에 의지하였죠.
그리고 그 후 버락 오바마가
그 역시 변화를 가져올 수 있다는 희망을 품었습니다.
그리고 그것이 실패했을 때
우리가 여전히 짐승 취급을 받고 학대를 당함을 알았을 때
우리의 생명도 소중하다는 것을 세상에 알려야만 했습니다.
이제 기술은 우리의 고통과 고군분투에 관한 더 많은 영상을
전세계에 방송할 수 있게 해주었고
우리는 이 다음은 뭘까 궁금합니다.
현재 미국은 그 어느 때 보다도 양극화 되어 있음이 느껴지지만
우리는 여전히 바지를 끌어올려 입어라
점잖게 행동해라, 화를 덜 내라
미소를 더 지어라, 더 열심히 일해라 라는 말을 듣습니다.
심지어 밀레니얼 세대들의 태도 자체도 업데이트되지 않고 그대로입니다.
2015년 워싱턴 포스트가 수행한 소위 "깨어난" 그룹에 관한 연구에서
31%의 백인 밀레니얼들이 흑인은 백인보다 게으다고 생각하고
23%는 흑인은 백인만큼 똑똑하지 않다고 생각한다고 합니다.
이것은 저에게 매우 놀랍고도 충격적인 결과입니다.
이러한 응답은 과거 세대의 응답과
별반 다를 것이 없으며
불행히도, 현 세대가
과거의 낡은 고정관념과 비유들을
답습하고 있음을 보여주죠.
데이비드 바인더 리서치와 MTV의 2014년 연구에 따르면
젊은 밀레니얼들의 84%가 모두가 평등해야 한다고 생각하는
가정에서 교육된다고 해요.
이건 정말 좋은 일이죠. 정말 긍정적인 발걸음이에요.
하지만, 단지 37%만이
가족들과 인종에 관해 이야기 한다고 합니다.
그래서 저는 왜 누군가에게는 혼란스러울지 이해할 수 있게 되었죠.
성공적인 삶을 살고 있는 흑인 밀레니얼들도 분명히 있어요.
마블의 영화 "블랙 팬서"는
흑인 밀레니얼인 라이언 쿠글러가 감독을 하였으며, 많은 흑인 밀레니얼이
출연하여 많은 기록을 경신했죠.
도날드 글로버, 레나 웨이스, 그리고 잇사 레이와 같은 창의적인
사람들의 TV 쇼가 방영중이고
비욘세는 여왕과 같은 존재죠.
그녀는 최고입니다.
젊은 흑인 작가들의 수상소식도 있죠.
세레나 윌리암스는 여전히 테니스 코트를 지배하는 중이죠.
비록 안티팬들도 많지만요.
선거에 출마하는 신인 정치가와 활동가들도 많이 있고요.
저는 흑인들의 기쁨의 순간을 너무 떠벌리고 다니면서
망치고 싶지는 않아요.
하지만 전 분명히 하고 싶어요.
이러한 성과들은 지난 400여년간 이땅에 살아왔던 이들에게
여전히 너무나 극소수이고 멀게 느껴진다는 점이죠.
말도 안되지 않나요?
대부분의 사람들은 여전히 전체 상황을 이해하고 있지는 않잖아요?
우리의 이야기는 여전히 오해를 받고 있습니다.
우리는 여전히 착취당하고 있으며
우리의 목소리는 어떻죠?
우리의 목소리는
일상의 고군분투에 대해 관심을 거의 갖지 않는 세상에서 묵살되었죠.
그래서 우리의 이야기는 알려져야 합니다.
수많은 방식으로
다양한 목소리에 의해서요.
다양하고 미묘한 주제에 대해 이야기하는 목소리요.
그들은 정말 경청이 필요합니다.
그리고 이건 미국에만 국한된 건 아니겠죠?
전세계 어느곳이나 그렇죠.
밀레니얼은 전세계 인구의 27%를 차지합니다.
20억 정도가 되는 거죠.
인도, 중국, 인도네시아, 그리고 브라질과
미국에 살고 있는 밀레니얼은
전세계 밀레니얼 인구의 50%를 차지하죠.
분명한 것은 밀레니얼 중에서 백인, 주로 남성, 이성애자들의 이야기는
전체 이야기의 절반 밖에 안된다는 점이죠.
팔레트의 색감을 더 확장시키려고 노력하는 많은 사람들이 있어요.
자신의 이야기를 하고, 밀레니얼에 대한 고정관념을 탈피하기 위해 싸우죠.
세실 로즈 동상 철거 운동을 했던 남아프리카 학생들
영국에서 웃음을 주고 있는 배우 미카엘라 코엘
온라인에서 나이지리아인의 삶에 관한 관점을 만들어 나가는 우체 에제도요.
하지만, 제가 분명히
모두에게 분명히 말하고 싶은 것은
20세기 보다 더 평등해진 것처럼 보인다고 해서
정말 상황이 공정한 것은 아니라는 점입니다.
우리의 경험이 공평하다는 의미도 아닙니다.
인종을 넘어선 사회가 되었다는 의미도 아니고요.
우리가 그동안 수없이 논의했던 것이
현실에 좀 더 가까워졌다는 것도 아닙니다.
저는 조엘을 떠올려요.
중산층의 20대인 모든 것을 바로바로 처리하는 그녀는
학비가 너무 비싸기 때문에 꿈꾸던 학교에 진학하지 못했어요.
또 잘레사도 떠오릅니다.
그녀는 백인 친구들이 그러는 것처럼
그럭저럭 업무를 하는 것에 만족하지 못했죠.
트리나는 그녀가 만약 백인이었다면 사람들이 다르게 보았을 파격적인
가족계획에 대해 사람들이 재단하는 것을 알고 있었죠.
배우인 AB 는
그의 피부색 때문에 할리우드에서 맡을 수 있는 배역은 다른 배우들과는
다르다는 걸 알고 있었죠.
그리고 사이먼도 있어요.
사이먼은 정말 성공의 사례가 될 것 같은데요.
그는 샌프란시스코의 IT 회사의 최고재무책임자 입니다.
그는 MIT를 졸업하였으며
세계에서 가장 핫한 첨단 기술기업에서 일을 해왔습니다.
하지만 제가 사이먼에게 아메리칸 드림을 실현했는지 물었을 때
그는 오래 망설이며 답했습니다.
그가 평탄한 삶을 살아왔음을 인정하면서도
그는 만약 그가 다른 상황에 처해있었다면
다른 길로 갔을 것이라고 인정했습니다.
사이먼은 사진을 좋아한다고 해요.
하지만 그것은 결코 그의 선택지에 없었죠.
"저희 부모님은 그런 것을
지원해줄 형편이 아니셨어요." 라고 그는 말했습니다.
"아마 제 자식들은 할 수 있을 거예요."
이런 종류의 이야기들은
더 조용하고, 더 미묘한 이야기들은
흑인 밀레니얼들의 특별하고 알려지지 않은 이야기들을 들려주죠.
심지어 어떤 꿈을 꾸는지도 그룹마다 다를 수 있음도 보여주죠.
그래서 저는 밀레니얼 세대들의 이야기를 경청하고 들을 필요가 있다고 생각해요.
그 언제보다도 지금
베이비부머 세대가 나이가 들고 밀레니얼이 사회 핵심이 된 이 시점에
우리는 브루클린의 피클 제조 사업이나 아보카도 토스트와 같이 원하는 모든
주제에 대해서 이야기 할 수 있죠.
하지만, 인구의 큰 부분을 차지하는 흑인 밀레니얼의 이야기와
목소리에 경청하지 않는 건
분열만 조장할 것입니다.
그래서 흑인, 황인, 모든 유색 밀레니얼의
이야기가 들려져야 할 필요가 있죠.
그리고 이 이야기들을 경청해야 합니다.
그럼 우리는 훨씬 더 좋은 나라 더 좋은 세상에 살게 되겠죠.
감사합니다.
(박수)
Oppervlakkig gezien
is Troy het soort millennial waar opiniestukken over gaan.
Hij is arrogant, egocentrisch
en ervan overtuigd dat zijn intelligentie wordt onderschat.
Hij praat het liefst over vrouwen, sneakers en auto's --
niet zo vreemd voor iemand die kortgeleden nog een tiener was.
Maar Troys gedrag
laat het patroon zien van iemand die bang is
en ongerust
en onzeker over de toekomst.
Troy representeert ook
de vele positieve kwaliteiten waar zijn generatie om bekend staat.
Ondernemingsgeest,
eigenzinnigheid
en toewijding aan zijn ouders.
Hij gelooft in hard werken
en probeert aan de bak te komen in zowel de legitieme als informele economie,
maar zonder succes
en hij probeert zijn plekje te vinden
en danst nog tussen beide werelden.
Toen ik Troy ontmoette, een paar jaar geleden,
werkte hij als golfcaddy bij een lokale countryclub.
Hij droeg de tassen van rijke mannen en vrouwen
die zijn bestaan vaak niet eens erkenden.
Voor die tijd verkocht hij sneakers op Facebook.
Hij heeft zelfs geprobeerd snoep en flesjes water te verkopen,
maar hij verdiende niet genoeg om zijn ouders te helpen,
of om te sparen om spoedig een auto te kopen.
Troy zag hoe hard zijn uit Jamaica geïmmigreerde moeder werkte
en hoe weinig ze daarvoor terugkreeg.
En hij zwoer --
Troy zwoer dat hij een andere weg zou inslaan.
En dus eindigde hij als drugsdealer.
En toen werd hij betrapt
en nu probeert hij te bedenken wat de volgende stap is.
In een land waar geld macht betekent,
geeft snel geld -- al is het tijdelijk --
jonge mensen zoals hij het gevoel dat ze hun leven onder controle hebben,
hoewel hij het voornamelijk deed omdat hij stabiliteit wilde.
"Ik wilde een goed leven", zei hij.
"Ik werd te hebberig en werd betrapt."
Maar het opzienbarende aan Troy
is dat hij nog steeds in de American Dream gelooft.
Hij gelooft nog steeds dat hard werken --
ondanks zijn arrestatie --
succes oplevert.
Ik weet niet of Troys droom is uitgekomen.
Hij verdween uit het programma voor probleemjongeren waar hij in zat
en is uit het zicht verdwenen,
maar op de dag dat we elkaar spraken,
zag ik dat meer dan wat dan ook,
Troy blij was dat iemand naar zijn dromen luisterde
en hem naar zijn toekomst vroeg.
Dus ik denk aan Troy en zijn optimisme,
als ik nadenk over de realiteit die jonge, zwarte millennials moeten confronteren
bij het waarmaken van hun dromen.
Ik denk na over alle uitdagingen
die zo veel zwarte millennials moeten doorstaan
in een wereld die hen vertelt dat ze kunnen doen wat ze willen
als ze hard werken,
maar die uiteindelijk niet luistert naar hun dromen
of naar de verhalen over hun worsteling.
En we moeten echt luisteren naar deze generatie
als we in de toekomst een gezonde en beschaafde maatschappij willen,
want gekleurde millennials
maken een aanzienlijk deel uit van de bevolking van de VS en de wereld.
Als we het over millennials hebben,
een groep die vaak wordt gezien als zelfingenomen, lui, overgeschoold,
ongebonden en narcistisch,
gaan de gesprekken vaak over avocado op toast,
te dure koffie en baantjes in het buitenland --
je hebt al deze dingen vast vaker gehoord.
Maar millennials zijn geen monoliet.
Actrice Lena Dunham mag deze generatie dan in de media vertegenwoordigen,
maar Troy en soortgelijke stemmen zijn ook onderdeel van het verhaal.
Sterker nog, millennials zijn de grootste en meest diverse groep volwassenen
in dit land.
44% van alle Amerikaanse millennials zijn niet blank,
maar dat zou je vaak helemaal niet merken.
Natuurlijk zijn er overeenkomsten binnen deze bevolkingsgroep
die tussen 1981 en 1996 werd geboren.
Misschien houden we allemaal wel echt van avocado op toast en koffie.
Ik zeker wel, ja toch?
Maar er zijn ook hele grote verschillen,
vaak tussen gekleurde en blanke millennials.
In werkelijkheid lijkt het al te vaak
alsof we in een totaal andere wereld wonen.
Zwarte millennials --
een groep die ik onderzocht heb voor mijn recente boek --
zijn een perfect voorbeeld van de blinde vlek die we hebben
als het om deze groep gaat.
Bijvoorbeeld,
we hebben een lager percentage eigenwoningbezit,
we hebben hogere studieschulden,
we worden op het stembureau vaker om identificatie gevraagd,
we worden vaker gevangen gezet,
we verdienen minder,
we zijn vaker werkloos --
zelfs als we wel hebben gestudeerd, bedoel ik --
en we trouwen minder vaak.
En zo kan ik nog wel even doorgaan.
Maar al die problemen zijn niets nieuws, toch?
Jonge, zwarte mensen in Amerika
vechten heel hard om hun verhalen verteld te krijgen, al eeuwenlang.
Na de Burgeroorlog in de 19e eeuw
bracht de Reconstructie niet de gelijkheid
die het einde van de slavernij had moeten inluiden,
dus trokken jonge mensen naar het noorden en westen
om te ontsnappen aan de discriminerende Jim Crow-wetten.
Toen, terwijl rassenscheiding door een groot deel van het land raasde,
leidden zwarte jongelui mee de mensenrechtencampagnes
in de jaren 50 en 60.
Daarna omarmden sommige mensen Black Power en werden Black Panthers
en de generatie daarna
wendde zich tot hip-hop om hun stemmen te laten horen.
En toen tot Barack Obama,
hopend dat hij dan verandering teweeg kon brengen.
En toen dat mislukte
en we beseften dat we nog steeds grof mishandeld werden,
moesten we de wereld laten weten dat onze levens er nog toe doen.
En nu technologie het mogelijk maakt om meer video's van onze pijn en strijd
wereldwijd te delen,
vragen we ons af: wat nu?
Ons land lijkt gepolariseerder dan ooit,
maar we krijgen nog steeds te horen dat we onze broek moeten ophijsen,
fatsoenlijk moeten zijn, minder boos,
meer moeten lachen en harder moeten werken.
Ook de mentaliteit van de millennials zelf moet nodig aangepast worden.
Onderzoek door de Washington Post in 2015 naar deze zogenaamde 'woke' groep,
toonde aan dat 31% van de blanke millennials denkt
dat zwarten luier zijn dan blanken
en 23% zegt dat ze minder intelligent zijn.
Dat vind ik schokkend en verbazingwekkend.
En deze antwoorden zijn niet zo heel anders
dan die van eerdere generaties
en ze laten jammer genoeg zien
dat deze generatie weer dezelfde stereotypen
en clichés van vroeger herhaalt.
Onderzoek door David Binder Research en MTV uit 2014
toonde aan dat 84% van jonge millennials van hun familie leert
dat iedereen gelijk moet zijn.
Dit is geweldig, een hele positieve stap.
Maar slechts 37% van die groep
praat ook daadwerkelijk over ras met hun familie.
Dus ik begreep waarom dingen voor sommigen verwarrend kunnen zijn.
Er zijn zeker zwarte millennials die succes hebben.
'Black Panther' van Marvel
werd geregisseerd door zwarte millennial Ryan Coogler en toonde vele anderen
en brak allerlei records.
Er zijn heel wat televisieprogramma's van creatievelingen als Donald Glover,
Lena Waithe en Issa Rae.
En Beyoncé is het ultieme voorbeeld.
Zij is het helemaal.
Jonge zwarte schrijvers winnen prijzen.
Serena Williams domineert nog steeds op de tennisbaan,
ondanks alle negativiteit,
en een nieuwe generatie politici en activisten stelt zich verkiesbaar.
En ik wil die momenten van zwarte vreugde niet tenietdoen,
want die koester ik,
maar ik wil duidelijk maken
dat er veel te weinig van deze overwinningen zijn,
voor een bevolking die hier al meer dan 400 jaar is.
Dat is toch belachelijk?
De meeste mensen hebben nog steeds geen volledig beeld van de situatie, toch?
Onze verhalen worden nog steeds verkeerd begrepen,
onze lichamen nog steeds misbruikt,
en onze stem?
Onze stem wordt tot zwijgen gebracht
in een wereld die weinig begrip toont voor onze dagelijkse problemen.
Onze verhalen moeten verteld worden
op uiteenlopende manieren,
door een veelvoud aan stemmen
die praten over diverse en genuanceerde onderwerpen
en ze moeten echt gehoord worden.
En het is niet alleen zo hier in Amerika, toch?
Het zit wereldwijd.
Millennials maken 27% van de wereldbevolking uit.
Dat zijn ongeveer twee miljard mensen.
En omdat landen als India, China, Indonesië en Brazilië
samen met de Verenigde Staten
50% van de millennials voor hun rekening nemen,
is het duidelijk dat het blanke, vaak mannelijke, hetero millennial-perspectief
maar de helft van het verhaal vertelt.
Veel mensen proberen het kleurenpalet uit te breiden.
Ze vechten om hun verhaal te vertellen en het millennialstereotype te verbreken:
Zuid-Afrikaanse studenten protesteren tegen standbeelden van Cecil Rhodes,
Michaela Coel laat ons lachen in het Verenigd Koninkrijk
en Uche Eze geeft ons online inzicht in het leven in Nigeria.
Ik wil duidelijk maken --
ik wil het voor iedereen overduidelijk maken
dat hoewel het lijkt alsof dingen gelijker zijn
dan in de twintigste eeuw,
dat niet betekent dat dingen gelijkwaardig zijn,
dat onze ervaringen gelijkwaardig zijn
en het betekent zeker niet dat de post-racistische samenleving
waar zo veel over te doen is,
ooit dichtbij de realiteit is geweest.
Ik denk aan Joelle,
een doorsnee twintiger die alles deed zoals het hoorde,
maar de opleiding van haar dromen was simpelweg te duur.
Of Jalessa,
die weet dat ze geen matig werk kan afleveren,
zoals haar blanke collega's dat kunnen doen.
Of Trina, die weet dat haar ongebruikelijke gezinskeuzes
anders worden beoordeeld dan die van een blanke vrouw.
Of acteur AB,
die weet dat de rollen die hij aanneemt en krijgt in Hollywood,
anders zijn vanwege zijn huidskleur.
En dan hebben we Simon.
Simon zou eigenlijk een voorbeeld moeten zijn van een succesverhaal.
Hij is een CFO bij een techbedrijf in San Francisco,
hij heeft aan MIT gestudeerd
en hij heeft voor de hotste techbedrijven ter wereld gewerkt.
Maar toen ik aan Simon vroeg of hij de American Dream had bereikt,
duurde het even voor hij antwoord gaf.
Hij erkende dat hij erg comfortabel leeft,
maar gaf ook toe dat hij onder andere omstandigheden
misschien een andere weg zou zijn ingeslagen.
Simon houdt erg van fotografie,
maar dat was nooit een realistische optie.
"Mijn ouders konden die opleiding niet betalen", zei Simon.
"Misschien krijgen mijn kinderen ooit wel die kans."
Het zijn dit soort verhalen --
de stillere, subtielere verhalen --
die de vaak unieke en ongehoorde verhalen van de zwarte millennials vertellen,
die laten zien hoe zelfs de dromen van groepen kunnen verschillen.
Dus we moeten echt luisteren naar de verhalen van deze generatie,
nu meer dan ooit,
nu de babyboomers ouder worden en millennials in beeld komen.
We kunnen het wel hebben over augurkenbedrijven in Brooklyn,
of over avocado op toast,
maar de verhalen en stemmen van zwarte millennials negeren,
van een groot deel van de bevolking,
dat zal de kloof alleen maar vergroten.
Dus de verhalen van zwarte en bruine millennials,
van alle gekleurde millennials,
moeten verteld worden
en er moet naar geluisterd worden.
Ons land en onze wereld zouden er veel beter uitzien.
Dankjewel.
(Applaus)
À primeira vista,
o Troy é o tipo de "milénico" que atribuímos a esta geração.
É arrogante, egocêntrico,
e está convencido de que é mais esperto do que julgamos.
O seu tema de conversa favorito são mulheres, ténis e carros.
Não é de admirar para alguém que era adolescente há poucos anos.
Mas os maneirismos do Troy
revelam os padrões de alguém que está assustado,
perturbado, inseguro quanto ao futuro.
O Troy também tem muitas das qualidades positivas
atribuídas à sua geração.
Um espírito empreendedor,
uma certa independência
e dedicação e carinho pelos pais.
Ele acredita no trabalho árduo
e já trabalhou na economia lícita e na economia paralela
mas não tem tido sorte
e anda à procura do seu rumo
oscilando entre os dois mundos.
Quando conheci o Troy há uns anos,
ele trabalhava como "caddy" num clube de golfe local.
Transportava os sacos das pessoas ricas
e eles nem notavam a sua existência.
Antes disso, vendia sapatos de ténis no Facebook.
Até tentou vender barras de chocolate e garrafas de água,
mas não ganhava o suficiente para ajudar os pais
ou poupar para um carro.
O Troy via como a mãe, que tinha emigrado da Jamaica, se esforçava tanto
e como era tão pouco o que recebia em retorno
e jurou...
Troy jurou tomar um caminho diferente.
Acabou por vender drogas.
E depois foi apanhado.
Agora está a tentar perceber o que fazer da vida.
Num país onde dinheiro significa poder,
o dinheiro rápido, pelo menos por uns tempos,
dá aos jovens como ele, algum controlo sobre as suas vidas.
Mas ele disse que o fez porque queria estabilidade.
"Queria uma boa vida", disse-me ele.
"Fui ganancioso e apanharam-me."
Mas o que é fantástico no Troy
é que ele ainda acredita no sonho americano.
Ainda acredita que, com muito trabalho,
apesar de ter sido preso,
vai conseguir progredir.
Não sei se os sonhos do Troy se realizaram.
Ele desapareceu do programa de jovens problemáticos que frequentava
e nunca mais se soube dele.
Mas naquele dia em que falámos
percebi que, mais do que tudo,
o Troy estava feliz por alguém ter ouvido os sonhos dele
e o ter questionado sobre o futuro.
Quando penso no Troy e no seu otimismo,
quando penso na realidade que tantos milénicos negros enfrentam
relativamente à concretização dos seus sonhos,
penso em todos os desafios
que tantos milénicos negros têm de enfrentar
num mundo que lhes diz que podem ser aquilo que quiserem
se trabalharem com afinco
mas não se predispõe a ouvir os seus sonhos
ou as histórias sobre os seus problemas.
E temos mesmo de ouvir esta geração
se esperamos ter uma sociedade saudável e civil
porque os milénicos de cor
constituem uma grande parte dos EUA e da população mundial.
Quando falamos dos milénicos,
um grupo que é muitas vezes apelidado de arrogante, preguiçoso
e instruído demais,
descomprometido e narcisista,
as conversas normalmente são sobre tostas de abacate,
cafés com leite caríssimos e empregos chiques no estrangeiro.
Provavelmente, isto não é novidade.
Mas os milénicos não são um monólito.
A atriz Lena Dunham
pode ser a representação dos "media" desta geração,
mas o Troy e outras vozes como a dele também fazem parte da história.
Na verdade, os milénicos são a maior e mais diversa população adulta
deste país.
44% de todos os milénicos americanos não são brancos,
mas o mais provável é que vocês nem sequer o saibam.
Claro, há semelhanças nesta população
nascida entre 1981 e 1996.
Talvez muitos de nós gostemos de tostas de abacate e café com leite.
Eu cá gosto bastante.
Mas também há diferenças extremas
entre milénicos de cor e milénicos brancos.
Na verdade, com demasiada frequência,
parece que estamos a viver em mundos diferentes.
Os milénicos negros,
um grupo que investiguei para um livro que escrevi recentemente,
são o exemplo perfeito da nossa falta de visibilidade
no que diz respeito a este grupo.
Por exemplo,
temos menores taxas de propriedade de imóveis,
temos maior endividamento estudantil,
somos identificados mais vezes nas urnas,
temos maior taxa de encarceramento,
ganhamos menos dinheiro,
temos maiores taxas de desemprego
— mesmo quando temos cursos superiores —
temos menor taxa de matrimónio.
E, honestamente, isto é só o início.
Nenhum destes problemas é propriamente novo.
Os jovens negros nos EUA lutam arduamente há séculos
para contar as suas histórias.
Depois da Guerra Civil, no início do século XIX,
a Era da Reconstrução não conseguiu assegurar a igualdade
que o final da escravatura prometera,
por isso, os jovens mudaram-se para Norte e Oeste
para fugir das políticas discriminatórias de Jim Crow.
À medida que a segregação assolava a maior parte do país,
os jovens negros ajudavam a promover campanhas pelos direitos civis
nos anos 50 e 60.
Depois disso, alguns aderiram ao poder negro e tornaram-se Panteras Negras
e a geração seguinte
virou-se para o "hip-hop" para fazer ouvir a sua voz.
Depois veio Barack Obama
e com ele, a esperança da mudança.
Quando isso falhou,
e vimos que ainda éramos brutalizados e espancados,
tivemos que dizer ao mundo que as nossas vidas ainda importavam.
E agora que a tecnologia permite, filmamos a nossa dor e luta,
transmitindo-a ao mundo,
E perguntamos coisas como: o que vem a seguir?
O nosso país está mais polarizado do que nunca,
mas ainda nos dizem para sermos discretos,
sermos respeitáveis, menos revoltados,
sorrir mais e trabalhar mais.
Até mesmo as atitudes dos milénicos estão atrasadas na sua atualização.
Uma pesquisa do Washington Post em 2015 sobre este grupo supostamente "acordado"
diz que 31% dos milénicos brancos acham
que os negros são mais preguiçosos que os brancos,
e 23% dizem que eles não são tão inteligentes.
Estas coisas surpreendem-me e deixam-me chocada.
Estas respostas não são diferentes
das das gerações anteriores
e isso mostra que, infelizmente,
esta geração está a repetir os mesmos velhos estereótipos
e preconceitos do passado.
Um estudo feito pela David Binder Research e pela MTV em 2014
descobriu que 84% dos jovens milénicos foram ensinados pela família
que todos somos iguais.
Isso é uma coisa ótima, um passo muito positivo.
Porém, apenas 37% nesse grupo
realmente falaram sobre etnias com a família.
Assim, posso entender porque é que as coisas são confusas para alguns.
Há com certeza milénicos negros que estão a ter êxito.
O filme "Pantera Negra" da Marvel
realizado pelo milénico negro Ryan Coogler e que mostra muitos outros,
quebrou vários recordes.
Há um monte de programas da TV feitos por criativos como Donald Glover,
Lena Waithe e Issa Rae.
Beyoncé é a rainha, não é?
Ela é o máximo.
Autores jovens negros têm sido premiados,
Serena Williams ainda domina nos campos de ténis
apesar dos que a detestam.
Há um monte de novos políticos e ativistas que se candidatam a cargos públicos.
Não quero acabar com estes momentos de felicidade negra
com que eu também me regozijo,
mas quero deixar claro
que estas vitórias são bem poucas e espaçadas entre si
para pessoas que por aqui andam há mais de 400 anos.
Isto é uma loucura, não acham?
A maioria das pessoas ainda não entende realmente o quadro todo.
As nossas histórias ainda são mal-entendidas,
ainda se aproveitam do nosso corpo.
E a nossa voz?
A nossa voz é silenciada
num mundo que ainda não se importa com as nossas dificuldades diárias.
As nossas histórias devem ser contadas
de múltiplas formas,
através de diferentes vozes
que falem sobre assuntos diversos e tópicos matizados
e é preciso que sejam ouvidas.
E não apenas aqui nos EUA.
Deve ser pelo mundo inteiro.
Os milénicos são 27% da população mundial.
São cerca de 2 mil milhões de pessoas
juntando a Índia, a China, a Indonésia e o Brasil,
aos EUA, que são responsáveis por 50% da população mundial de milénicos.
É claro que a narrativa da geração do milénio
branca, heterossexual, de maioria masculina,
conta apenas metade da história.
Porém, há várias pessoas que tentam ampliar esta paleta.
Lutam para propagar as suas histórias e acabar com o estereótipo dos milénicos.
Quer sejam estudantes a protestar
contra as estátuas de Cecil Rhodes na África do Sul,
quer seja Michaela Coel a fazer-nos rir no Reino Unido,
ou Uche Eze, que apresenta "online" cenas da vida nigeriana.
Mas eu quero deixar claro,
quero deixar bem claro a todos,
que lá porque as coisas parecem mais iguais que antes
no século XX,
não quer dizer minimamente que as coisas estão equilibradas.
Não significa que as nossas experiências são equitativas
e, com certeza, não significa que uma sociedade pós-racial,
aquela coisa de que falamos tanto,
está perto de se tornar numa realidade.
Eu penso em Joelle, uma mulher da classe média,
de 20 e tal anos que fez tudo "como devia ser",
mas não pôde ir para a escola dos seus sonhos porque era muito cara.
Ou Jalessa,
que sabe que não pode ser medíocre no seu trabalho
tal como podem ser os seus colegas brancos.
Ou Trina, que sabe que as pessoas julgam
as suas opções familiares pouco convencionais
de forma diferente do que se ela fosse uma mulher branca.
Ou o ator AB, que sabe
que os papéis que ele consegue, que Hollywood lhe dá,
são diferentes por causa da cor da sua pele.
E depois, temos o Simon.
O Simon, sem dúvida, seria um exemplo de alguém que tem sucesso.
É diretor financeiro numa empresa de tecnologia em São Francisco
tem um diploma do MIT
e já trabalhou nalgumas das mais famosas empresas tecnológicas do mundo.
Mas quando perguntei ao Simon se ele tinha alcançado o sonho americano,
ele levou algum tempo a responder.
Mesmo reconhecendo que tinha uma vida confortável,
ele reconheceu que, em circunstâncias diferentes,
ele teria escolhido um caminho diferente.
Simon adora fotografia,
mas, para ele, isso nunca foi uma opção realista.
"Os meus pais não podiam subsidiar-me
"nesse tipo de coisas", disse Simon.
"Talvez seja algo que os meus filhos possam fazer."
São este tipo de histórias
— as mais silenciosas, as mais subtis —
que revelam que as histórias muitas vezes únicas e não contadas dos milénicos negros
mostram como até sonhar pode ser diferente entre comunidades.
Precisamos muito de escutar e ouvir as histórias desta geração,
agora mais do que nunca,
enquanto as gerações anteriores envelhecem e os milénicos ganham notoriedade.
Podemos falar quanto quisermos sobre os negócios de conservas no Brooklyn
ou sobre as torradas de abacate,
mas se deixarmos de lado as histórias e as vozes do milénicos negros,
de uma grande faixa da população,
isso irá apenas aumentar as divisões.
As histórias dos milénicos negros ou mulatos
e de todos os milénicos de cor
precisam de ser contadas,
e precisam de ser escutadas.
Só assim seremos um país e um mundo muito melhores.
Obrigada.
(Aplausos)
À primeira vista,
Troy é o tipo de rapaz da geração Y:
arrogante, egocêntrico
e convencido de que é mais inteligente do que as pessoas acham.
Os assuntos favoritos dele são garotas, tênis e carros,
o que não é surpresa para alguém que era adolescente há apenas alguns anos.
Mas os hábitos de Troy
revelam os padrões de alguém que está assustado,
preocupado e incerto com o futuro.
Troy também incorpora muitas qualidades positivas
pelas quais a geração dele é conhecida:
espírito empreendedor,
traço independente
e dedicação aos pais.
Ele acredita em trabalho árduo
e tentou empregos em ambas as economias, lícita e clandestina,
mas não teve sorte
e só está tentando encontrar seu caminho e ainda oscila entre os dois mundos.
Quando conheci Troy, alguns anos atrás,
ele era carregador de tacos de golfe num clube de campo local
e levava sacolas de mulheres e homens ricos
que muitas vezes nem sequer sabiam da existência dele.
Antes disso, ele vendia tênis no Facebook.
Até tentou vender barras de chocolate e garrafas de água,
mas não ganhava dinheiro o bastante
para ajudar os pais ou economizar para comprar um carro.
Troy viu como a mãe, imigrante da Jamaica, trabalhava muito
e recebia pouco em troca,
e prometeu tomar um caminho diferente.
Acabou vendendo drogas,
e foi preso.
Agora ele está tentando descobrir os próximos passos que vai dar.
Em um país onde dinheiro é igual a poder,
dinheiro rápido, ao menos por algum tempo, dá a mulheres e homens jovens como ele
uma sensação de controle sobre a vida,
embora ele tenha dito que fez aquilo principalmente porque queria estabilidade.
"Eu queria uma vida boa", disse ele.
"Fiquei ganancioso e fui pego."
O surpreendente sobre Troy
é que ele ainda acredita no sonho norte-americano
de que, com trabalho árduo,
apesar de estar preso,
pode chegar lá.
Não sei se os sonhos de Troy se tornaram realidade.
Ele desapareceu do programa para jovens problemáticos com o qual estava envolvido
e passou despercebido.
Porém, naquele dia em que conversamos,
eu poderia dizer que, mais do que tudo,
Troy estava feliz por alguém ter prestado atenção aos sonhos dele
e perguntado sobre seu futuro.
Penso em Troy e no otimismo dele
quando penso na realidade que tantos jovens negros da geração Y enfrentam
quando se trata da realização dos sonhos deles.
Penso em todos os desafios
que tantos negros da geração Y têm que suportar
em um mundo que lhes diz que podem ser o que quiserem
se trabalharem muito,
mas que, na verdade, não para
para escutar os sonhos ou as histórias sobre o esforço deles.
Precisamos realmente prestar atenção a essa geração
se esperamos ter uma sociedade saudável e civilizada daqui para frente,
porque a geração Y não branca
compõe uma fatia substancial da população dos EUA e do mundo.
Quando falamos sobre a geração Y,
um grupo frequentemente rotulado como qualificado, preguiçoso, culto demais,
descompromissado e narcisista,
as conversas costumam ser a respeito de torradas de abacate,
cafés muito caros e empregos chiques no exterior.
Vocês já devem ter ouvido isso antes.
Porém, a geração Y não é um monólito.
A atriz Lena Dunham pode ser a representação da mídia
dessa geração,
mas Troy e outras vozes como a dele também fazem parte da história.
De fato, a geração Y é a maior e mais diversificada população adulta
deste país.
Quarenta e quatro por cento de toda a geração Y norte-americana não é branca,
mas, muitas vezes, nem sequer sabemos disso.
Agora, com certeza, há semelhanças dentro dessa população
nascida entre 1981 e 1996.
Talvez muitos de nós adoremos café e torradas de abacate.
Sei que adoro.
No entanto, também há diferenças extremas,
entre a geração Y branca e a não branca.
De fato, com muita frequência,
parece que estamos vivendo virtualmente em mundos diferentes.
A geração Y negra,
um grupo que pesquisei para um livro que escrevi recentemente,
é o exemplo perfeito do ponto cego que temos
quando se trata desse grupo.
Por exemplo,
temos índices menores de posse de imóveis,
temos dívidas estudantis mais altas,
nos pedem identificação mais vezes nas cabines de registro de eleitores,
temos taxas de encarceramento mais altas,
ganhamos menos dinheiro,
temos taxas de desemprego mais altas,
mesmo quando fazemos uma faculdade, devo dizer,
e nos casamos em índices mais baixos.
Sinceramente, isso é só o começo.
Nenhuma dessas lutas é particularmente nova.
Jovens negros nos EUA vêm lutando bastante
para que suas histórias sejam contadas por séculos.
Após a Guerra Civil nos anos 1800,
a Reconstrução não conseguiu garantir a igualdade
que o fim da escravidão deveria ter anunciado.
Os jovens se mudaram para o Norte e o Ocidente
para escapar das políticas discriminatórias de Jim Crow.
Enquanto a segregação se alastrava em grande parte do país,
jovens negros ajudavam a liderar campanhas pelos direitos civis
nas décadas de 1950 e 1960.
Depois disso, algumas pessoas adotaram o poder negro
e tornaram-se os Panteras Negras.
A geração seguinte voltou-se para o hip-hop
para garantir que suas vozes fossem ouvidas.
Depois veio Barack Obama,
esperançoso de também poder causar mudanças.
Quando isso fracassou,
e percebemos que ainda éramos brutalizados e maltratados,
tivemos que deixar o mundo saber que nossa vida ainda importava.
Quando a tecnologia permite
que mais vídeos de nossa dor e luta sejam transmitidos para o mundo,
nós nos perguntamos: "O que vem a seguir?"
Nosso país parece mais polarizado do que nunca,
mas ainda nos dizem para tentar melhorar,
ser respeitáveis, ficar menos zangados,
sorrir mais e trabalhar mais ainda.
Até mesmo as atitudes da própria geração Y estão atrasadas para uma atualização.
Uma pesquisa feita pelo Washington Post em 2015
sobre esse grupo supostamente "acordado"
revelou que 31% da geração Y branca
acha que os negros são mais preguiçosos do que os brancos,
e 23% dizem que eles não são tão inteligentes.
Isso é surpreendente e chocante para mim.
Essas respostas não são muito diferentes daquelas das gerações anteriores.
Isso mostra que, infelizmente,
essa geração está repetindo os mesmos velhos estereótipos
e conceitos do passado.
Um estudo conduzido pelo David Binder Research e pela MTV em 2014
revelou que 84% dos jovens da geração Y
aprenderam com a família que todos deveriam ser iguais.
Isso é realmente ótimo, é um passo muito positivo.
Mas apenas 37% desse grupo,
na verdade, conversava sobre raça com a família.
Consegui entender por que pode ser confuso para algumas pessoas.
Há, com certeza, negros da geração Y que estão tendo sucesso.
"Pantera Negra", da Marvel,
dirigido pelo negro da geração Y Ryan Coogler e apresentando muitos outros,
quebrou todos os recordes.
Há um grupo de programas de televisão
de pessoas criativas como Donald Glover, Lena Waithe e Issa Rae.
Beyoncé é como a rainha.
Ela é tudo.
Jovens escritores negros estão ganhando prêmios,
Serena Williams ainda está dominando nas quadras de tênis
apesar de todos que a odeiam,
e há uma safra de novos políticos e ativistas concorrendo a cargos.
Não quero acabar
com esses momentos de alegria negra que também me dão satisfação,
mas quero deixar claro
que essas vitórias são muito poucas e distantes entre si
para um povo presente há mais de 400 anos.
Isso é loucura.
A maioria das pessoas ainda não entende realmente a situação completa.
Nossa história ainda é mal compreendida,
ainda tiram vantagem de nosso corpo,
e nossa voz?
Nossa voz é silenciada
em um mundo que ainda mostra pouca preocupação com nossa luta cotidiana.
Nossa história precisa ser contada
de várias maneiras,
por uma série de vozes
falando sobre assuntos diversos e diferenciados,
e precisa realmente ser ouvida.
Não é só aqui nos EUA.
É no mundo todo.
A geração Y representa 27% da população mundial,
cerca de 2 bilhões de pessoas.
Com países como Índia, China, Indonésia e Brasil,
junto com os Estados Unidos,
responsáveis por 50% da geração Y do mundo,
fica claro que a narrativa branca,
muitas vezes masculina, heterossexual, da geração Y
está contando apenas metade da história.
Há muitas pessoas que tentam ampliar o escopo
e lutam para contar suas histórias e quebrar o estereótipo da geração Y.
Sejam alunos na África do Sul protestando contra estátuas de Cecil Rhodes,
Michaela Coel, do Reino Unido, nos fazendo rir,
ou Uche Eze concebendo pontos de vista sobre a vida nigeriana, on-line.
Mas quero deixar bem claro para todos
que só porque as coisas parecem mais iguais do que eram no século 20,
não significa que são justas de maneira alguma.
Não significa que nossas experiências são justas,
e certamente não significa que uma sociedade pós-racial,
da qual tanto falamos,
alguma vez tenha chegado perto de ser uma realidade.
Penso em Joelle,
de 20 e poucos anos, da classe média, que fazia tudo "do jeito certo",
mas não podia frequentar a escola dos sonhos, porque era cara demais.
Ou Jalessa,
que sabe que não pode ser medíocre no trabalho dela
da mesma maneira que os colegas brancos podem.
Ou Trina, que sabe que as pessoas julgam suas escolhas familiares não convencionais
de um jeito diferente do que se ela fosse branca.
Ou o ator AB,
que sabe que os papéis que ele assume e consegue em Hollywood
são diferentes por causa da cor de sua pele.
Também temos Simon,
que, por todos os meios, seria um exemplo de alguém bem-sucedido.
Ele é gestor de finanças de uma empresa de tecnologia em São Francisco,
formado pelo MIT,
e trabalhou em algumas das melhores empresas de tecnologia do mundo.
Porém, quando perguntei a Simon se ele havia alcançado o sonho norte-americano,
ele demorou um pouco para responder.
Embora reconhecesse que tinha uma vida muito confortável,
ele admitiu que, sob circunstâncias diferentes,
poderia ter escolhido um caminho diferente.
Simon realmente adora fotografia,
mas essa nunca foi uma opção real para ele.
"Meus pais não conseguiram me auxiliar com isso", disse Simon.
"Talvez seja algo que meus filhos possam fazer."
São esses tipos de histórias,
as mais silenciosas e sutis,
que revelam as histórias
muitas vezes únicas e não contadas de negros da geração Y
que mostram como até mesmo sonhar pode ser diferente entre as comunidades.
Precisamos realmente escutar com atenção as histórias dessa geração,
agora mais do que nunca,
à medida que os "baby boomers" envelhecem e a geração Y se destaca.
Podemos falar tudo que quisermos sobre fábricas de conservas no Brooklyn
ou torradas de abacate,
mas omitir a história e a voz da geração Y negra,
uma faixa extensa da população,
só aumentará as divisões.
Histórias da geração Y negra, morena, e de toda a geração Y não branca
precisam realmente ser contadas e também ouvidas.
Seríamos um país e um mundo muito melhores.
Obrigada.
(Aplausos)
În aparență,
Troy e exemplul perfect de milenial din editoriale.
E arogant, egoist
și convins că e mai deștept decât îl cred ceilalți.
Subiectele lui preferate de conversație sunt fetele, pantofii sport și mașinile.
Dar nu e neapărat surprinzător pentru cineva care nu demult
era adolescent.
Comportamentul lui Troy
trădează însă o persoană tulburată, căreia îi este frică,
o persoană nesigură de propriul viitor.
Dar Troy manifestă și multele calități pozitive
care consacră această generație.
Are spirit antreprenorial,
este independent
și este devotat părinților lui.
Are cultura muncii
și a încercat să-și câștige existența în economia formală și informală.
Fără noroc, însă,
așa că încearcă să-și găsească drumul
oscilând între cele două lumi.
Când l-am întâlnit pe Troy, acum câțiva ani,
era angajat ca băiat de mingi la un club local de golf,
cărând sacii de golf pentru cei bogați, care de multe ori nici nu-l luau în seamă.
Înainte de asta, a vândut pantofi sport pe Facebook.
A încercat chiar să vândă și dulciuri și apă îmbuteliată,
dar tot nu făcea suficienți bani ca să-și ajute părinții
sau să pună deoparte pentru o mașină.
Troy vedea cât de mult muncea mama lui, emigrantă din Jamaica,
și ce puțin primea în schimb,
așa că și-a promis
că viața lui va fi altfel.
Troy a început să vândă droguri
și a fost prins.
Și acum încearcă să se decidă ce să facă mai departe.
Într-o țară în care banii înseamnă putere,
câștigurile rapide oferă pentru tinerii ca Troy, cel puțin temporar,
o iluzie de control asupra propriei vieți,
deși el pretinde că a recurs la asta pentru că își dorea stabilitate.
„Îmi doream o viață mai bună", mi-a spus.
„M-am lăcomit - și am fost prins.”
Dar faptul uimitor la Troy
este că el încă mai crede în visul american.
El încă mai crede că prin muncă asiduă,
în ciuda faptului că are cazier,
se va putea realiza.
Nu știu dacă visul lui Troy a devenit realitate.
A dispărut din programul pentru delincvență juvenilă în care era înscris
și s-a făcut nevăzut.
Dar în acea zi când am vorbit
mi-a fost clar că, mai mult ca orice,
Troy era fericit că cineva îl întreabă
despre visurile și despre viitorul lui.
Așa că îmi amintesc de Troy și de optimismul lui
când mă gândesc la realitatea pe care o înfruntă atâția mileniali de culoare
când vine vorba despre a-și împlini visurile.
Mă gândesc la toate greutățile
pe care atâția mileniali de culoare trebuie să le îndure
într-o lume care le spune că pot fi orice își doresc ei să fie
dacă muncesc din greu,
dar care, în realitate, nu stă să îi asculte ce-și doresc
sau cât de greu le e să ajungă acolo.
Și chiar ar trebui să luăm în seamă această generație
dacă ne dorim o societate sănătoasă și civilizată,
pentru că milenialii de culoare
reprezintă o parte importantă din populația SUA și a lumii întregi.
Când vorbim despre mileniali,
care sunt etichetați drept leneși,
aroganți, supraeducați
neloiali, narcisiști,
discuțiile se învârt în jurul bruschetelor cu avocado,
latte-ului prea scump și a locurilor de muncă bune din străinătate.
Dar lucrurile astea probabil le-ați mai auzit.
Dar milenialii nu sunt toți la fel.
Actrița Lena Dunham poate că este imaginea media
a acestei generații,
dar Troy și alții ca el sunt și ei parte din poveste.
De fapt, milenialii sunt cel mai mare și cel mai divers grup de populație adultă
din această țară.
44% din milenialii americani sunt non-albi,
dar adesea nici nu ne dăm seama de asta.
Bineînțeles că există asemănări între membrii acestei populații
născută între 1981 și 1996.
Multora dintre noi ne plac bruschetele cu avocado și cafeaua latte.
Mie îmi plac.
Dar există, de asemenea, și diferențe majore,
de obicei între milenialii albi și cei de culoare.
De fapt, mult prea des
e ca și când trăim în lumi total diferite.
Milenialii de culoare,
un grup pe care l-am studiat pentru o carte pe care am scris-o recent,
sunt exemplul perfect al ignoranței noastre
când vine vorba despre ei.
De exemplu, avem:
un procent mai mic de proprietari de locuințe,
costuri mai mari cu educația,
li se cer mai multe informații de identificare în secțiile de votare,
un procent mai mare de delincvenți,
câștigă mai puțini bani,
o rată a șomajului mai mare,
și asta chiar și când au studii superioare,
și o rată a căsătoriilor mai redusă.
Și, sincer, ăsta e doar începutul.
Dar statisticile acestea nu sunt ceva nou, nu?
Tinerii de culoare din America s-au luptat,
s-au luptat din greu, secole de-a rândul, să-și spună povestea.
După Războiul Civil din anii 1800,
Reconstrucția a eșuat în a asigura egalitatea
pe care abolirea sclaviei o proclama,
așa că tinerii s-au mutat în Nord și în Vest,
ca să scape de legile discriminatorii ale lui Jim Crow.
Apoi, în timp ce segregarea făcea ravagii în aproape toată țara,
tinerii de culoare au sprijinit campanii pentru drepturi civile
în anii 1950-1960.
După asta, unii dintre ei au apelat la putere și au devenit „Panterele negre”.
Apoi, următoarea generație
s-a refugiat în hip-hop ca să-și facă vocea auzită.
Iar apoi Barack Obama
a sperat că poate aduce și el o schimbare.
Și când a eșuat,
când am realizat că încă suntem abuzați și brutalizați,
am vrut să facem cunoscut lumii întregi că viețile noastre totuși contează.
Acum că tehnologia permite ca tot mai multe înregistrări ale suferințelor
și strădaniilor noastre
să fie făcute cunoscute lumii întregi,
ne întrebăm: „Ce mai urmează?”
Țara noastră e mai scindată ca niciodată,
și totuși ni se spune să nu disperăm,
să fim rezonabili, să ne calmăm,
să zâmbim mai mult și să muncim mai mult.
Până și atitudinea milenialilor e depășită și ar trebui actualizată.
O cercetare făcută de Washington Post în 2015 în legătură cu acest grup
considerat emancipat,
arată că 31% dintre milenialii albi consideră că milenialii de culoare
sunt mai leneși
și 23% cred că cei de culoare sunt mai puțin inteligenți.
Pentru mine, asta e surprinzător,
șocant chiar.
Aceste răspunsuri nu sunt cu mult diferite
de cele ale generațiilor trecute
și ele demonstrează că, din păcate,
această generație repetă aceleași stereotipuri învechite
și prejudecăți din trecut.
În prezent, un studiu coordonat de David Binder Research și MTV din 2014
arată că 84% dintre tinerii mileniali au fost învățați de familiile lor
că toți suntem egali.
Acesta este un lucru grozav, un pas foarte important.
Însă doar 34% din acest grup
au avut discuții despre rasă cu familiile lor.
Deci pot înțelege de ce lucrurile le pot părea neclare unora.
Bineînțeles că există și mileniali de culoare care au succes.
Filmul „Black Panther” produs de Marvel,
regizat de un milenial de culoare - Ryan Coogler, și prezentând mulți alții,
a doborât toate recordurile.
Mai există show-uri TV realizate de persoane creative precum Donald Glover,
Lena Waithe și Issa Rae.
Beyoncé e, firește, regina, nu?
Este excepțională.
Tineri autori de culoare câștigă premii,
Serena Williams încă domină pe terenul de tenis,
în ciuda celor care o contestă.
Avem politicieni tineri și activiști care candidează în parlament.
Deci nu vreau să ucid aceste momente de bucurie „de culoare”
la care și eu sunt părtașă,
dar vreau să fie clar
că aceste izbânzi sunt prea puține și prea rare
pentru un popor care a fost aici de peste 400 de ani.
E de neconceput, nu?
Și majoritatea oamenilor încă nu au o imagine de ansamblu.
Istoria noastră încă e greșit înțeleasă,
corpurile noastre încă sunt supuse abuzului,
iar vocile noastre?
Vocile noastre sunt amuțite
într-o lume căreia încă prea puțin îi pasă de greutățile noastre zilnice.
Poveștile noastre trebuie spuse
în mai multe feluri,
de mai multe voci,
atingând diverse subiecte și nuanțe,
și au mare nevoie să fie ascultate.
Și nu doar aici în America, nu-i așa?
În toată lumea.
Milenialii reprezintă 27% din populația globală.
Asta înseamnă aproximativ două miliarde de oameni
Și în țări precum India, China, Indonezia și Brazilia,
pe lângă Statele Unite,
care cumulează 50% din totalul de mileniali,
e evident că autorii albi, adesea bărbați, heterosexuali,
care scriu despre mileniali,
relatează doar o versiune a realității.
Sunt însă și mulți care încearcă să lărgească spectrul.
Se străduiesc să-și spună povestea, să spargă stereotipul despre mileniali.
Fie că e protestul studenților din Africa de Sud
legat de statuia lui Cecil Rhodes
sau Michaela Coel, care ne face sa râdem din Marea Britanie,
sau Uche Eze, care ne prezintă online perspectiva lui asupra vieții în Nigeria.
Dar vreau să subliniez,
ca să fie foarte clar pentru toată lumea,
că doar pentru că lucrurile arată mai „egale” decât erau în secolul XX,
asta nu înseamnă că ele sunt neapărat și echitabile.
Experiențele noastre nu sunt echitabile,
iar acea societate „post-rasistă”
despre care am vorbit atâta
e departe de a fi devenit realitate.
Mă gândesc la Joelle,
o tânără din clasa de mijloc care a făcut totul „ca la carte”,
dar nu a putut urma școala dorită doar din cauză că era prea scump.
Sau Jalessa,
care știe că nu-și permite să fie mediocră
la locul de muncă așa cum poate colegii ei albi și-ar permite.
Sau Trina, care știe că oamenii îi judecă alegerile personale nonconformiste
mai aspru decât dacă ar fi fost albă.
Sau actorul AB,
care știe că rolurile pe care le primește și le joacă la Hollywood sunt diferite
din cauza culorii pielii lui.
Și apoi, mai e Simon.
Simon, din toate punctele de vedere, e un exemplu de om realizat.
E director financiar la o companie IT din San Francisco,
a absolvit MIT
și a lucrat pentru unele dintre cele mai tari companii IT din lume.
Dar când l-am întrebat pe Simon dacă trăiește visul american,
i-a luat ceva timp să îmi răspundă.
A recunoscut că duce o viață foarte confortabilă,
dar a spus și că, în alte circumstanțe,
ar fi ales poate o altă cale.
Simon iubește fotografia,
dar asta nu a fost o opțiune pentru el niciodată.
„Părinții nu ar fi putut să mă sprijine
într-un astfel de demers.”, a spus Simon.
„Poate că e ceva ce copiii mei vor putea face”.
În concluzie, sunt aceste povești,
mai puțin cunoscute, mai subtile,
care descoperă experiențele unice și nespuse ale milenialilor de culoare
și care ne arată că până și visurile pot fi diferite de la o comunitate la alta.
Deci trebuie să ascultăm cu mare atenție poveștile acestei generații
acum mai mult ca oricând,
pentru că generația „baby boomers” face loc celei de mileniali.
Putem vorbi oricât despre micile afaceri din Brooklyn
sau despre bruschete cu avocado,
dar dacă ignorăm vocea și poveștile milenialilor de culoare,
ce sunt o parte importantă din populație,
asta doar va întări discriminarea.
Poveștile milenialilor de culoare,
sau indiferent de culoare,
trebuie să fie spuse
și mai ales, trebuie să fie ascultate.
Astfel am fi o țară și o lume într-adevăr mai bună.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)
На первый взгляд,
Трой — самый типичный миллениал.
Он заносчивый, самовлюблённый
и уверен, что он умнее, чем другие люди готовы признать.
Его любимые темы в разговоре — девушки, кроссовки и машины,
что не удивительно для того, кто ещё пару лет назад был подростком.
Но поведение Троя
выдаёт в нём того, кто напуган,
у кого много проблем, кто не уверен в будущем.
Трой обладает многими положительными качествами,
которыми известно его поколение.
Дух предпринимательства,
независимость,
преданность родителям.
Он готов много работать
и пробовал свои силы как в легальных, так и в подпольных проектах,
но ему не везло,
и он пытается отыскать свой путь,
но до сих пор разрывается между двумя мирами.
Когда я познакомилась с Троем пару лет назад,
он работал в местном загородном клубе, обслуживая игроков в гольф,
носил сумки за богатыми мужчинами и женщинами,
которые часто даже не замечали его существования.
До этого он продавал кроссовки через Facebook.
Он даже пытался продавать шоколадные батончики и воду,
но ему не удавалось заработать достаточно, чтобы помогать родителям
или накопить на машину в обозримом будущем.
Трой видел, как тяжело трудится его мать, иммигрантка с Ямайки,
и как мало она получает взамен,
и он дал себе слово,
что его путь будет другим.
В итоге он стал торговать наркотиками.
Его поймали на этом,
и сейчас он пытается решить, что делать дальше.
В стране, где деньги — это сила,
быстрые деньги, пусть на время, но дают юношам и девушкам
ощущение, что они контролируют свою жизнь,
хотя Трой говорил, что делал это, потому что хотел стабильности.
«Я хотел хорошей жизни», — говорил он.
«Я стал корыстным и попался на этом».
Но самое удивительное в Трое —
это то, что он до сих пор верит в американскую мечту.
Он всё ещё верит, что если много работать,
несмотря на судимость
он сможет вырваться вперёд.
Я не знаю, станут ли мечты Троя реальностью.
Он участвовал в программе для проблемной молодёжи,
но каким-то образом ускользнул и исчез,
но в день, когда мы разговаривали,
мне казалось,
Трой был очень рад, что кто-то говорил с ним о его мечтах
и интересовался его будущим.
Я думаю о Трое и его оптимизме,
когда задумываюсь о реальности, с которой сталкиваются многие чернокожие миллениалы,
когда пытаются реализовать свои мечты.
Я думаю о тех проблемах,
с которыми многим чернокожим миллениалам приходится справляться
в мире, который говорит им, что они могут стать кем угодно,
если будут много работать,
но на самом деле не даёт себе труда прислушаться к их мечтам
или к историям об их сложной жизни.
Нам на самом деле нужно прислушаться к этому поколению,
если мы хотим, чтобы наше общество было здоровым и гражданским,
потому что «цветные» миллениалы
составляют значительную часть населения США и всего мира.
Когда мы говорим о миллениалах,
людях, на которых часто навешивают ярлыки эгоистичных, ленивых, избалованных,
избегающих ответственности нарциссов,
беседа часто вертится вокруг тостов с авокадо,
слишком дорогого латте и модной работы за границей —
вы наверняка слышали всё это раньше.
Но не все миллениалы одинаковы.
Возможно, актриса Лина Данэм является воплощением своего поколения в СМИ,
но Трой и другие такие же, как он — тоже часть истории.
Миллениалы — самая многочисленная и разношёрстная часть взрослого населения
этой страны.
44 процента всех американских миллениалов — не белые,
но мы об этом даже не задумываемся.
Несомненно, между людьми, родившимися между 1981 и 1996 годами,
есть много общего.
Возможно, многие из нас любят тосты с авокадо и латте.
Я, например, люблю.
Но есть также и яркие отличия,
часто между «цветными» и белыми миллениалами.
На самом деле даже слишком часто
кажется, будто мы живём в разных мирах.
Чернокожие миллениалы —
это группа, которую я изучала, работая над недавно написанной книгой,
и эта группа —
идеальный пример «слепой зоны».
Например,
среди нас меньше домовладельцев,
у нас больше студенческих долгов,
нас чаще подвергают проверке в пунктах регистрации избирателей,
нас чаще отправляют в тюрьму,
мы меньше зарабатываем,
среди нас больше безработных,
даже среди тех, кто получил высшее образование,
и мы реже вступаем в браки.
И честно говоря, это только начало.
Все эти проблемы не новы, правда?
Чернокожей молодёжи в Америке всегда приходилось бороться,
бороться изо всех сил, чтобы быть услышанными.
После Гражданской войны в 1800-х годах
с рабством было покончено,
но попытка в ходе Реконструкции повсюду установить равенство провалилась,
и молодёжь с юга переехала на север и запад страны,
чтобы избежать дискриминационных законов Джима Кроу.
Затем, когда в большей части страны бушевала сегрегация,
чернокожая молодёжь возглавляла борьбу за гражданские права
в 1950-е и 1960-е годы.
Некоторые чернокожие вошли в ряды «Власти чёрных», а позже — «Партии чёрных пантер»,
а следующее поколение
придумало хип-хоп, чтобы заставить других прислушаться к ним.
Затем появился Барак Обама,
и мы надеялись, что вместе с ним придут перемены.
И когда этого не произошло,
когда мы осознали, что с нами по-прежнему обходятся грубо,
нам пришлось напомнить миру, что мы — не пустое место.
Сейчас, когда технологии позволяют снимать нашу борьбу на видео
и демонстрировать её миру,
мы думаем, что же будет дальше?
Сейчас наша страна разделена больше, чем когда-либо,
но нам по-прежнему говорят, чтобы мы держали себя в руках,
вели себя прилично, меньше злились,
больше улыбались и усерднее работали.
Даже взгляды самих миллениалов меняются слишком медленно.
В 2015 году газета Washington Post провела исследование, которое показало,
что 31 процент белых миллениалов считают, что чёрные ленивее белых,
а 23 процента сказали, что чёрные глупее.
Для меня это звучит удивительно и шокирующе.
Эти ответы не так уж отличаются от того,
что говорили предыдущие поколения,
и, к сожалению, это говорит о том,
что это поколение воспроизводит всё те же старые стереотипы
и представления, свойственные прошлому.
Исследование, проведённое в 2014 году Центром Дэвида Биндера и MTV,
показало, что 84 процента молодых миллениалов слышали от родителей,
что все люди должны быть равными.
Это великолепно, это действительно важный шаг.
Но только 37 процентов из них
обсуждали внутри семьи расовые вопросы.
Так что я понимаю, почему существуют такие заблуждения.
Конечно, есть чернокожие миллениалы, которые преуспели.
«Чёрная Пантера» студии Marvel
снята чёрным миллениалом Райаном Куглером при участии многих других,
и она побила все рекорды.
Есть целый ряд телепередач, созданных такими людьми, как Дональд Гловер,
Лина Уэйт и Исса Рэй.
И Бейонсе, она королева, правда?
Она наше всё.
Молодые чернокожие авторы выигрывают премии,
Серена Уильямс по-прежнему доминирует на теннисном корте
вопреки всем недоброжелателям,
новые политики и активисты баллотируются на государственные должности.
Я не хочу умалить эти достижения чернокожих,
я тоже им рада,
но я хочу кое-что прояснить:
этих побед слишком мало
для народа, который живёт в этой стране более 400 лет.
Это не нормально, правда?
И многие до сих пор не видят всей картины.
Нас по-прежнему не понимают,
из нас пытаются извлечь пользу,
а наши голоса?
Наших голосов не слышно,
мир по-прежнему слишком мало озабочен нашей ежедневной борьбой.
Мы должны заявить о себе
всеми возможными способами,
нужно дать высказаться всем,
на самые сложные и разнообразные темы,
наши голоса должны быть услышаны.
И речь идёт не только об Америке.
Речь идёт обо всём мире.
Миллениалы составляют 27 процентов населения мира.
Это около двух миллиардов человек.
И если учесть Индию, Китай, Индонезию и Бразилию
наряду с Соединёнными Штатами,
на которые приходится 50 процентов всех миллениалов в мире,
становится очевидно, что белый гетеросексуальный мужчина-миллениал
может рассказать только часть истории.
Эта палитра куда шире, и многие пытаются показать это.
Они борются за то, чтобы быть услышанными и разрушить стереотип миллениала.
Будь то южноафриканские студенты, которые выступают против памятников Сесилу Родсу,
или Михаэла Коэл из Великобритании, которая нас развлекает,
или Уче Эзе, которая показывает нам жизнь в Нигерии онлайн.
Но я хочу прояснить кое-что,
я хочу, чтобы всем стало предельно ясно:
всё это выглядит лучше только на фоне неравенства,
царившего в XX веке,
и это не значит, что мы уже добились справедливости.
Это не значит, что наши возможности одинаковы,
и это совершенно точно не значит, что идея пострасового общества,
о котором мы столько говорили,
приблизилась к тому, чтобы стать реальностью.
Я думаю о Жоэль,
20-летней девушке из среднего класса, которая всё делала «как надо»,
но не смогла поступить в колледж своей мечты, потому что это было слишком дорого.
Или о Джалессе,
которая вынуждена показывать больше рвения на работе,
чем её белокожие коллеги.
Или о Трине, которая знает, что люди относятся к её личной жизни иначе,
чем если бы она была белой женщиной.
Или об актёре А.Б.,
который знает, что роли, которые ему дают в Голливуде,
зависят от цвета его кожи.
И есть ещё Саймон.
Саймона можно назвать человеком, который преуспел.
Он финансовый директор в технологической компании в Сан-Франциско,
он получил образование в МТИ,
он работал в самых крутых технологических компаниях в мире.
Но когда я спросила Саймона, достиг ли он американской мечты,
он ответил не сразу.
Признавая, что у него весьма обеспеченная жизнь,
он всё же сказал, что в других обстоятельствах
он выбрал бы другой путь.
Саймон очень любит фотографировать,
но у него не было шанса этим заняться.
«Мои родители не могли выделить деньги
на такие увлечения», — сказал Саймон.
«Может быть, мои дети смогут этим заняться».
Вот такие это истории —
тихие и незаметные,
уникальные истории чёрных миллениалов, которые часто остаются нерассказанными,
которые показывают, что в разных сообществах даже мечтают по-разному.
Нам действительно нужно прислушаться к истории этого поколения,
сейчас больше, чем когда-либо,
так как миллениалы начинают выходить на первый план.
Мы можем бесконечно говорить о мелком бизнесе в Бруклине
и тостах с авокадо,
но если оставить за кадром истории чернокожих миллениалов,
составляющих значительную часть общества,
это только отдалит нас друг от друга.
Истории чернокожих миллениалов
и всех «цветных» миллениалов
должны быть рассказаны
и должны быть выслушаны.
Тогда наша страна и весь мир станут лучше.
Спасибо.
(Аплодисменты)
Görünüşte
Troy, her şeyin mümkün olduğunu düşünen bir Y kuşağı insanı.
Kibirli, benmerkezci,
insanların düşündüğünden daha zeki olduğuna ikna olmuş.
Favori sohbet konuları kızlar, spor ayakkabılar ve arabalar --
sadece birkaç yıl önce ergen olan biri için büyük bir sürpriz değil.
Ama Troy'un kişisel özellikleri --
korkmuş, sıkıntılı ve gelecekten emin olmayan birinin
izlerini ortaya çıkarıyor.
Troy aynı zamanda jenerasyonunun bilinen birçok pozitif özelliğini de
bünyesinde barındırıyor.
Girişimci bir ruh,
bağımsız bir özellik
ve ebeveynlerine bağlılık.
Sıkı çalışmaya inanıyor,
hem yasal hem de kayıt dışı ekonomilerde işler denemiş
ama bir şansı olmamış
ve sadece yolunu bulmaya çalışıp
hâlâ iki dünya arasında dans ediyor.
Birkaç yıl önce Troy ile tanıştığımda
yerel bir golf kulübünde takım taşıyıcılığı yapıyordu,
çoğunlukla varlığının farkında bile olmayan
zengin insanların çantalarını taşıyordu.
Ondan önce Facebook'ta spor ayakkabı satıyordu.
Çubuk şeker ve su satmayı bile denedi
ama ailesine yardım edebilecek veya bir araba alacak
yeterli parayı biriktirmekten çok uzaktı.
Troy, Jamaikalı göçmen annesinin ne kadar çalıştığını
ve ne kadar az karşılık aldığını gördü
ve bir ant içti --
farklı bir yönde gitmeye ant içti.
Kendini uyuşturucu satarken buldu.
Sonra yakalandı
ve şimdi sonraki adımlarını planlamaya çalışıyor.
Paranın güce eşdeğer olduğu bir ülkede,
hızlı para, kısa süreliğine de olsa onun gibi genç insanlara
hayatları üzerinde kontrol hissi veriyor
ama o, bunu daha çok istikrar istediği için yapmıştı.
Bana "İyi bir hayat istedim" dedi.
"Açgözlü davrandım ve yakalandım."
Ama Troy ile ilgili harika olan şey
hâlâ Amerikan rüyasına inanıyor olması.
Hâlâ sıkı çalışarak,
tutuklanmış olmasına rağmen,
yükselebileceğine inanıyor.
Troy'un hayalleri gerçekleşti mi bilmiyorum.
Girdiği sorunlu gençler programında ortadan kayboldu
ve unutulmaya yüz tuttu
ama konuştuğumuz o günde,
şunu söyleyebilirim ki Troy her şeyden çok
biri hayallerini dinlediği ve geleceğini sorduğu için
mutluydu.
Bu yüzden ne zaman bir sürü genç, siyahi Y kuşağının
hayallerini gerçekleştirmek için yüzleştiği gerçekliği düşünsem
Troy ve iyimserliğini düşünüyorum.
Onlara sıkı çalıştıkları sürece
istedikleri her şey olabileceklerini söyleyen
ama gerçekten oturup onların hayallerini dinlemeyen,
mücadelelerini anlamayan bir dünyada
bir sürü siyahi Y kuşağı gencin
katlanmak zorunda olduğu tüm zorlukları düşünüyorum.
Eğer ilerleyen, sağlıklı ve medeni bir toplum istiyorsak
bu jenerasyonu gerçekten dinlememiz gerekiyor
çünkü beyaz ırktan olmayan Y kuşağı,
ABD ve dünya nüfusunun büyük bir bölümünü onlar oluşturuyor.
Y kuşağı hakkında konuşurken
yani sıklıkla ayrıcalıklı olduğunu düşünen, tembel, fazla eğitimli,
suya sabuna dokunmayan ve narsist olarak etiketlenen bir grup,
konuşmalar genelde avokadolu tost, pahalı latteler
ve yurt dışında havalı işler etrafında dönüyor --
tüm bunları muhtemelen daha önce duydunuz.
Ama Y kuşağı, tamamen birbirine benzeyen bireylerden oluşmuyor.
Oyuncu Lena Dunham
bu jenarasyonun medyadaki temsilcisi olabilir
ama Troy ve onunki gibi sesler de hikâyenin parçası.
Hatta Y kuşağı bu ülkedeki en geniş ve en kapsamlı
yetişkin popülasyonu.
Amerikalı Y jenerasyonunun yüzde 44'ü beyaz ırktan değil
ama genellikle bunu hiç bilmezsiniz bile.
Tabii, 1981 ve 1996 arası doğan bu popülasyon içinde
benzerlikler var.
Belki birçoğumuz avokadolu tostu ve latteleri seviyoruz --
ben seviyorum, değil mi?
Ama aynı zamanda olağanüstü farklılıklar da var,
genelde beyaz olmayan ve beyaz Y kuşağı arasında.
Hatta hepsinden çok,
neredeyse farklı dünyalarda yaşıyormuşuz gibi görünüyor.
Siyahi Y kuşağı,
son zamanlarda yazdığım bir kitap için araştırdığım bir grup,
bu gruba geldiğimizde mükemmel örnek
veya sahip olduğumuz kör nokta.
Örneğin,
ev sahipliği oranımız daha düşük,
öğrenci borcumuz daha yüksek,
seçmen kaydı kabinlerinde daha çok kimlik sorgulamamız var,
daha yüksek oranda hapse atılıyoruz...
daha az para kazanıyoruz,
işsizlik oranımız daha yüksek --
üniversiteye gitsek bile, bunu söylemeliyim--
ve daha az oranda evleniyoruz.
Dürüstçe, bu aslında sadece başlangıç.
Bu sıkıntıların hiçbiri özellikle yeni değil, değil mi?
Amerika'daki genç siyahi insanlar hikâyelerini anlatmak için
yüzyıllardır gerçekten mücadele ediyor.
1800'lerdeki İç Savaş'tan sonra
Yeniden Yapılanma, köleliğin bitişiyle gelecek olan
eşitliği sağlamakta başarısız oldu,
bu yüzden genç insanlar ayrımcı Jim Crow politikasından
kaçmak için Kuzey'e ve Batı'ya taşındı.
Sonra, ülkenin büyük kısmında ayrımcılık şiddetle devam ederken
1950 ve 1960'larda genç siyahiler insan hakları mücadelelerine
öncülük ederek yardımcı oldular.
Ondan sonra, bazı insanlar siyah gücünü benimseyip Kara Panterler oldular
ve sonraki jenerasyon,
seslerinin duyulduğundan emin olmak için hip-hop'a başvurdu.
Sonra Barack Obama,
o da bir fark yaratmayı umuyordu.
Bu başarısız olduğunda,
hâlâ vahşice hırpalandığımızı fark ettiğimizde,
dünyaya bizim hayatlarımızın hâlâ önemli olduğunu haber vermek zorundaydık.
Şimdi, teknoloji, acımızın ve mücadelemizin
dünyaya yayınlanmasına izin verdiğinde
merak ediyoruz, sırada ne var?
Ülkemiz her zamankinden daha kutuplaşmış
ama bize hâlâ pantolonumuzu yukarı çekmemizi,
saygı göstermemizi, daha az kızgın olmamızı,
daha çok gülmemizi, sıkı çalışmamızı söylüyorlar.
Y jenerasyonunun kendi tavırlarının bile güncellemesi gecikmiş.
Bu "uyanık" grup hakkında 2015'te Washington Post'un yaptığı araştırmada
beyaz Y jenerasyonunun %31'inin siyahilerin daha tembel olduğunu düşündüğü
ve %23'ünün siyahilerin, onlar kadar zeki olmadığını söylediği bulundu.
Bunlar benim için şaşırtıcı ve şok edici şeyler.
Ve bu cevaplar, geçmişteki jenerasyonlardan
çok da farklı değil,
bu da maalesef gösteriyor ki
bu jenerasyon, geçmişteki basma kalıp yargıları ve klişeleri
tekrar ediyor.
2014'te David Binder ve MTV tarafından yürütülen bir araştırma --
ailelerinin, genç Y jenerasyonunun %84'üne herkesin eşit olması gerektiğini
öğrettiğini ortaya çıkardı.
Bu çok güzel bir şey, gerçekten pozitif bir adım.
Ama bu grubun sadece yüzde 37'si
aileleriyle gerçekten ırk hakkında konuşmuş.
Bir şeylerin neden bazı insanlara karışık geldiğini anlayabiliyorum.
Kesinlikle başarı elde eden siyahi Y jenerasyonlular var.
Marvel'ın "Kara Panter"i,
siyahi bir Y jenerasyonlu Ryan Coogler yönetti, başkaları sergilendi,
türlü türlü rekor kırdı.
Donald Glover, Lena Waithe, Issa Rae gibi yaratıcıların
televizyon dizileri var.
Beyoncé tam bir kraliçe, değil mi?
O her şey.
Genç siyahi yazarlar ödüller kazanıyor,
Serena Williams hâlâ tenis kortlarına hükmediyor,
onu sevmeyenlere rağmen
ve adaylığını koyan bir sürü yeni siyasetçi ve aktivist var.
Ben de zevk aldığım tüm bu siyahi neşe anlarını
öldürmek istemiyorum
ama şunu açıklamak istiyorum,
bu kazançlar, 400 yıldır burada olan insanlar için
fazla seyrek.
Bu çılgınca, değil mi?
Ve çoğu insan hâlâ büyük resmi anlayamıyor, değil mi?
Hikâyelerimiz hâlâ yanlış anlaşılmış,
vücutlarımızdan hâlâ faydalanılıyor
ve sesimiz?
Her gün verdiğimiz mücadeleyi
hâlâ pek de önemsemeyen bir dünyada sesimiz susturuluyor.
Bu yüzden hikâyelerimiz anlatılmalı,
çok çeşitli şekillerle,
bir dizi ses tarafından,
çeşitli ve incelikli konularda konuşulmalı
ve gerçekten dinlenmeliler.
Üstelik sadece Amerika'da değil, değil mi?
Tüm dünyada böyle.
Y jenerasyonu, dünya popülasyonunun yüzde 27'sini oluşturuyor.
Bu yaklaşık iki milyar insan demek.
Birleşmiş Milletler'in yanı sıra Hindistan'da, Çin'de,
Endonezya'da, Bali'de
dünyadaki Y jenerasyonunun %50'sini oluşturan bu yerlerde,
Y jenerasyonunun beyaz, genelde erkek, heteroseksüel hikâyesi,
hikâyenin sadece yarısını anlatıyor.
Paleti genişletmeye çalışan bir sürü insan var.
Hikâyelerini anlatmaya ve Y jenerasyonu kalıp yargısını kırmaya çalışıyorlar.
Güney Afrika'da Cecil Rhodes heykellerini protesto eden öğrenciler de,
İngiltere'den bizi güldüren Michaela Coel de,
Nijeryalı hayatı hakkındaki görüşleri online olarak şekillendiren Uche Eze de.
Ama şunu belirtmek istiyorum--
şunu herkese açıklamak istiyorum,
bir şeylerin 20. yüzyılda olduğundan
daha eşit görünmesi,
her şeyin adil olduğu anlamına gelmiyor.
Deneyimlerimizin adil olduğu anlamına gelmiyor
ve kesinlikle ırkçılığı aşmış bir toplumun,
hakkında bu kadar çok konuştuğumuz şeyin,
gerçekleşmeye yaklaştığı anlamına gelmiyor.
Joelle'i düşünüyorum,
orta sınıflı 20 yaşlarında her şeyi "doğru yoldan" yapan biri
ama hayallerindeki okula gidemedi çünkü çok pahalıydı.
Veya Jalessa,
beyaz yaşıtları gibi işini orta derecede yapamayacağını
bilen biri.
Veya Trina, eğer beyaz bir kadın olsaydı insanların alışılmadık ailevi kararlarını
daha farklı yargılayacağını bilen biri.
Veya oyuncu AB,
Hollywood'da aldığı rollerin ten rengi yüzünden farklı olduğunu
bilen biri.
Bir de Simon var.
Simon, şüphesiz bir şekilde bir başarı örneği olurdu.
San Francisco'da bir teknoloji şirketinin mali işler müdürü,
MIT'den mezun olmuş
ve dünyanın en yeni teknoloji şirketlerinin bazılarında çalışmış.
Ama Simon'a Amerikan rüyasına ulaşıp ulaşamadığını sorduğumda
cevap vermesi biraz zaman aldı.
Gerçekten rahat bir hayatı olduğunu kabul ederken,
kabul etti ki farklı şartlar altında
daha farklı bir yol seçebilirdi.
Simon fotoğrafçılığı çok seviyor
ama bu, onun için hiç gerçek bir seçenek olmamış.
"Ailem bana böyle bir şey için
para yardımı yapamazdı," dedi Simon.
"Belki bunu çocuklarım yapabilir."
İşte bu tarz hikâyeler --
daha sessiz olan, göze çarpmayanlar --
genelde Y jenerasyonunun eşsiz ve söylenmemiş hikâyelerini ortaya çıkarıp
topluluklar arasında hayal etmenin bile nasıl farklı olduğunu gösteriyor.
Bu yüzden bu jenerasyonun hikâyelerini gerçekten dinlemeli ve duymalıyız,
her zamankinden çok şimdi,
1946-1964 arası doğanlar yaşlanıp Y jenerasyonu öne çıkarken.
İstediğimiz kadar Brooklyn'de iş paklamaları veya avokadolu tostlar
hakkında konuşabiliriz
ama siyahi Y jenerasyonunun, nüfusun büyük bir kısmının
seslerini ve hikâyelerini duymazdan gelmek
sadece bölünmeyi arttıracaktır.
Bu yüzden siyahi ve beyaz olmayan Y jenerasyonunun
ve tüm renklerdeki insanların
hikâyeleri anlatılmalı
ve aynı zamanda dinlenmeli.
Ülkemiz ve dünyamız çok daha iyi bir durumda olur.
Teşekkürler.
(Alkış)
На перший погляд,
Трой - типовий представник міленіалів.
Він зарозумілий, самозакоханий
і переконаний, що розумніший, ніж його вважають інші.
Його улюблені теми для розмови - дівчата, кросівки та авто, -
що й не дивно для тих, хто був підлітком всього кілька років тому.
Але риси характеру Троя
свідчать про його страх,
стривоженість та невпевненість у майбутньому.
Трой також має чимало позитивних рис,
якими характеризується його покоління.
Дух підприємництва,
незалежний характер
і відданість батькам.
Він вірить у важку працю,
пробував працювати як у легальній, так і в тіньовій економіці,
але йому не пощастило.
Він намагається знайти свій шлях
і все ще крутиться між двома світами.
Коли я зустріла Троя кілька років тому,
він працював кедді в місцевому заміському клубі,
носячи сумки для багатих,
які часто навіть не помічали його існування.
До того він продавав кросівки у Фейсбуці.
Він навіть пробував продавати шоколадні батончики і пляшки для води,
але не заробляв достатньо грошей, щоб допомогти своїм батькам,
або ж найближчим часом заощадити на авто.
Звичайно, Трой бачив, як важко працювала його мама - емігрантка з Ямайки, -
і як мало вона отримувала натомість.
Він дав собі слово -
поклявся обрати інший шлях.
Так, Трой закінчив продаючи наркотики.
Тоді його спіймали
і зараз він намагається обдумати свої наступні кроки.
В країні, де гроші означають владу,
швидкі гроші, хоча б на деякий час, дають молодим людям, таким як він,
відчуття контролю над своїм життям,
хоча він сказав, що робив це в основному в пошуках стабільності.
"Я хотів гарно жити," - казав він мені.
"Я став ненаситним і мене спіймали."
Тим не менш, вражає те, що Трой
все ще вірить в американську мрію.
Він все ще вірить, що важко працюючи,
незважаючи на арешт,
він може досягнути успіху.
Однак я не знаю, чи здійснилися мрії Троя.
Він кинув програму для проблемної молоді, до якої був залучений,
непомітно зник.
Але в той день, коли ми розмовляли,
я можу з впевненістю сказати,
що Трой був радий, що хтось вислухав його мрії
і цікавився його майбутнім.
Тому я згадую про Троя та його оптимізм,
коли думаю про реальність, з якою зіштовхуються багато молодих темношкірих міленіалів,
коли мова йде про здійснення їхніх мрій.
Я думаю про всі ті випробування,
які темношкірі міленіали мають пройти
у світі, який каже їм, що можна досягнути всього,
якщо важко працювати,
але насправді не прислухається до їхніх мрій
чи історій боротьби.
Але нам таки слід прислухатися до цього покоління,
якщо ми сподіваємося розвинути здорове громадянське суспільство,
тому що кольорові міленіали
складають значну частину населення США і світу.
І зараз, коли говорять про міленіалів,
то на цю групу часто вішають ярлики лінивих, надто освічених,
ухильних та нарцистичних,
розмови часто ведуться про тост з авокадо,
втридороге лате й ілюзорну роботу закордоном, -
ви ж, напевне, чули всі ці речі раніше.
Але міленіали - не моноліт.
Акторку Лену Дангем можна назвати типовою представницею медіа
цього покоління,
але Трой та схожі голоси - також частина цієї історії.
Насправді, міленіали становлять найбільшу та найрізноманітнішу частину населення
цієї країни.
44% всіх американських міленіалів - не білі,
але часто ви цього навіть не знаєте.
Звичайно ж, існують подібності між представниками цієї групи населення,
народженими між 1981 і 1996.
Можливо, багато хто з нас любить тост з авокадо і лате -
от узяти хоча б мене, правда ж?
Але існують також сильні розбіжності,
часто між міленіалами темношкірими і білошкірими.
Насправді, в більшості випадків,
здається, ніби ми дійсно живемо в різних світах.
Наразі темношкірі міленіали -
група, яку я досліджувала для нещодавно створеної мною книги, -
ідеальний приклад білої плями, яка з'являється,
коли мова заходить про цю групу.
Наприклад,
ми маємо нижчі показники володіння власним житлом,
ми маємо вищу студентську заборгованість,
нам слід частіше пред'являти документи в пунктах реєстрації виборців,
нас частіше ув'язнюють...
ми заробляємо менше грошей,
у нас вищі показники безробіття,
слід сказати, навіть, коли ми навчаємося в коледжі;
і ми рідше одружуємося.
І, чесно кажучи, це тільки початок.
Жодна з цих проблем не надто нова, правда ж?
Молоді темношкірі люди в Америці боролися,
справді відчайдушно боролися протягом століть, щоб їхні історії розповіли.
Після Громадянської війни в 1800-х роках,
Реконструкція зазнала поразки у поширенні рівності,
яку мав ознаменувати крах рабства,
тому молодь переїхала на північ та захід,
щоб уникнути дискримінаційної політики Джима Кроу.
Тоді, зі стрімким поширенням сегрегації на більшості території країни,
темношкіра молодь очолила кампанію захисту громадянських прав
у 1950-х та 1960-х.
Після того деякі люди підтримали владу темношкірих і стали Чорними Пантерами,
а тоді наступне покоління
звернулося до хіп-хопу, щоб переконатися, що їхні голоси почуті.
А тоді з'явився Барак Обама,
сповнений надії, що він також може принести зміни.
А коли і це зазнало провалу,
коли ми збагнули, що з нами все ще поводяться грубо і б'ють,
нам слід було заявити світу, що наші життя мають значення.
Зараз, коли технології дозволяють транслювати світу
більше відео нашого болю та боротьби,
ми питаємо себе: що ж далі?
І хоча наша країна поляризована як ніколи,
нам все ще кажуть не скиглити,
зберігати пристойність, бути менш злими,
більше посміхатися і важче працювати.
Навіть ставлення, власне, самих міленіалів запізнюється з оновленням.
Дослідження "Вашингтон Пост" у 2015 році про цю групу, яка ніби-то "прозріла",
виявило, що 31% білошкірих міленіалів вважають, що темношкірі лінивіші, ніж білошкірі,
і 23% стверджують, що вони не такі розумні.
Мене ці речі дивують і шокують.
І ці відповіді не надто відрізняються
від відповідей минулих поколінь.
На жаль, вони демонструють,
що це покоління повторює ті ж самі старі стереотипи
і труїзми минулого.
До того ж, згідно з дослідженням, проведеним Девід Байндер Рісерч та MTV у 2014 році,
84% молодих міленіалів вчили в сім'ях,
що всі мають бути рівними.
Це справді чудова річ, дійсно позитивний крок.
Але тільки 37% у тій групі
насправді говорили про расу зі своїми сім'ями.
Тому я розумію, чому декого ці речі можуть збити з пантелику.
Але точно є темношкірі міленіали, які досягають успіху.
Фільм "Чорна пантера" виробництва "Марвел",
який зрежисований темношкірим міленіалом Раяном Куглером,
побив всі можливі рекорди.
Існує цілий ряд телешоу таких творців, як Дональд Гловер,
Ліна Вайт та Ісса Рей.
Бейонсе - королева, правда ж?
Вона - наше все.
Молоді темношкірі автори виграють нагороди,
Серена Вільямс все ще лідирує на тенісному корті,
незважаючи на всіх ненависників,
й балотується цілий ряд нових політиків і активістів.
Я не хочу знищити ці моменти радості темношкірих,
якими я також насолоджуюся,
але я хочу, щоб всі розуміли,
що цих перемог зовсім небагато і вони - велика рідкість
для людей, які живуть тут вже більш, ніж 400 років.
Це ж безглуздо, правда?
І більшість людей все ще не усвідомлюють цілісної картини, правда?
Наші історії все ще розуміють неправильно,
наші тіла все ще використовують,
а наші голоси?
Наші голоси заглушують
у світі, який все ще мало цікавлять наші щоденні клопоти.
Тому наші історії треба розповідати
різними способами,
багатьма голосами,
говорячи на різноманітні та складні теми,
і їх справді слід вислухати.
І не тільки в Америці, правда?
По всьому світу.
Міленіали становлять до 27% світового населення.
Це близько 2 мільярдів людей.
У таких країнах як Індія, Китай, Індонезія і Бразилія,
так само, як і в Сполучених Штатах,
де проживають 50% міленіалів світу,
очевидно, що розповіді білошкірих гетеросексуальних міленіалів, часто чоловіків,
розкривають тільки частину історії.
На сьогоднішній день багато людей намагаються розширити палітру.
Вони боряться, щоб їхні історії розповіли, а стереотипи - були розвінчані.
Чи це студенти у Півд.Африці, які протестують проти пам'ятників Сесіль Родс;
Міхаела Коел, яка змушує нас сміятися зі Сполученого Королівства;
чи Уче Езе, яка показує онлайн картини нігерійського життя.
Але я хочу, щоб було зрозуміло -
я хочу, щоб всі справді зрозуміли,
що факт того, що права виглядають рівнішими, ніж вони були
у 20-му столітті,
не означає, що вони в цілому справедливі.
Це не означає, що наш досвід такий самий,
і це вже точно не означає, що пострасове суспільство,
те, про що ми так багато говорили,
хоча б частково стало реальністю.
Я думаю про Жоель,
20-річну представницю середнього класу, яка робила все "правильно",
але не могла навчатися у школі своєї мрії, бо школа банально була надто дорога.
Або Жалессу,
яка знає, що не може бути середнячкою на роботі,
як її білошкірі однолітки.
Чи Тріну, яка знає, що люди судили б нетиповий вибір її сім'ї
по-іншому, якби вона була білошкірою.
Або ж актора AB,
який знає, що ролі, які він грає й отримує в Голлівуді,
визначає колір його шкіри.
Є ще й Саймон.
Саймон, безперечно, став би прикладом людини, яка досягла успіху.
Він - фінансовий директор IT-компанії у Сан-Франциско,
отримав диплом Массачусетського технологічного інституту
і працював у найкращих IT-компаніях світу.
Але коли я запитала Саймона, чи він здійснив свою американську мрію,
то він відповів не одразу.
Зізнаючись, що його життя було дійсно безхмарним,
він визнав, що за інших обставин,
він міг би обрати іншу дорогу.
Саймон справді любить фотографію,
але такий вибір ніколи перед ним не поставав.
"Мої батьки не мали змоги оплачувати
речі такого роду", - стверджував Саймон.
"Можливо, це щось, що могли б зробити мої діти".
І саме такі розповіді -
тихіші, прихованіші, -
розкривають ось такі часто унікальні і нерозказані історії темношкірих міленіалів,
які показують, що навіть мрії можуть відрізнятися у різних громадах.
Тому нам дійсно треба слухати і чути історії цього покоління,
і зараз як ніколи,
оскільки покоління бейбі-бумерів та міленіалів на першому плані.
Ми можемо скільки завгодно говорити про консервний бізнес у Брукліні
або ж про тости з авокадо,
але ігнорування розповідей і голосів темношкірих американців,
таких великих прошарків населення, -
тільки сприятиме поділу.
Тому історії темношкірих, коричневих міленіалів
і всіх кольорових міленіалів
справді слід розповідати
і їх дійсно треба вислухати.
Тоді ми були б набагато кращою країною і світом.
Дякую.
(Оплески)
Nhìn bề ngoài,
Troy chính là kiểu người thế hệ Y mà các bài quan điểm hay mô tả.
Cậu ta kiêu ngạo, luôn tự cho mình là trung tâm
tự cho thông minh hơn người khen cậu.
Chủ đề bàn luận ưa thích của cậu ta là các cô nàng, giày thể thao và xe hơi--
không có gì ngạc nhiên với một thiếu niên của vài năm trước.
Nhưng thói quen hành xử của Troy --
chúng cho thấy những dấu hiệu của một người đang lo sợ,
bế tắc, và không chắc chắn với tương lai.
Thực tế Troy cũng sở hữu nhiều phẩm chất tích cực
đặc trưng của thế hệ này.
Tinh thần kinh doanh,
tính cách độc lập,
và biết chăm lo cho cha mẹ.
Cậu ấy tin vào làm việc chăm chỉ
và đã thử sức ở cả các hoạt động kinh tế hợp pháp và bất hợp pháp,
nhưng cậu ấy chưa gặp may
và vẫn đang cố gắng tìm ra hướng đi
vẫn loay hoay giữa hai thế giới.
Vài năm trước khi tôi gặp Troy,
cậu ta được thuê làm golf caddy ở một câu lạc bộ địa phương,
chuyên xách túi cho các quý ông, quý bà giàu có
những người thường chẳng để tâm tới sự tồn tại của cậu ta.
Trước đó, cậu ta từng bán giày thể thao trên Facebook.
Cậu ta thậm chí đã thử bán kẹo và nước,
nhưng vẫn không có đủ tiền để giúp đỡ bố mẹ,
hay đủ để mua một chiếc xe hơi.
Troy chứng kiến người mẹ nhập cư tới từ Jamaica của cậu vất vả thế nào
và bà ấy thu lại được ít ỏi ra sao,
và cậu ấy đã thề--
Cậu ấy thề phải đi một con đường khác.
Cuối cùng cậu ấy chọn bán ma túy.
Sau đó cậu ấy bị bắt,
và hiện giờ, cậu ấy đang cố gắng tìm ra hướng đi tiếp theo.
Ở một đất nước mà đồng tiền đồng nghĩa với quyền lực,
thì các chàng trai, cô gái trẻ cho rằng việc kiếm tiền nhanh, trong chốc lại
đang kiểm soát cuộc sống của họ.
dù cậu ta nói rằng mình làm thế chủ yếu vì cuộc sống ổn định.
"Tôi muốn 1 cuộc sống tốt đẹp hơn", cậu ấy nói
"Tôi đã tham lam và cũng đã bị tóm."
Một điều đáng ngạc nhiên ở Troy
là cậu ấy vẫn giữ niềm tin vào Giấc mơ Mỹ.
Cậu ấy vẫn tin nếu làm việc chăm chỉ,
dù cho bị bắt,
cậu ấy vẫn có thể tiến lên.
Đến giờ, tôi không biết liệu giấc mơ của cậu ấy đã thành sự thật.
Cậu ấy rút khỏi chương trình dành cho những người trẻ khó khăn
mà cậu từng tham gia và bị phớt lờ,
nhưng hôm đó khi chúng tôi trò chuyện
tôi đã có thể chia sẻ nhiều hơn bao giờ hết.
Troy hạnh phúc khi có ai đó lắng nghe những ước mơ của cậu
và hỏi cậu về tương lai.
Tôi nghĩ đến Troy và tính cách lạc quan của cậu ấy
mỗi khi nhìn lại thực tế mà thế hệ millennial da đen phải đối mặt
khi họ nhận ra những ước mơ của mình.
Tôi nghĩ đến tất cả thách thức
mà những người millennial da đen phải cố bám trụ
ở một thế giới luôn hứa hẹn họ có thể trở thành bất cứ thứ gì họ muốn
chỉ cần họ chăm chỉ
nhưng thật ra chưa từng ngồi lại để lắng nghe những ước mơ
hay câu chuyện về những khó khăn của họ.
Chúng ta thật sự cần phải lắng nghe thế hệ này
nếu chúng ta hi vọng vào một xã hội phía trước lành mạnh và văn minh,
bởi những millennial da màu,
họ đóng góp một phần công bằng vào dân số Hoa Kỳ và cả thế giới
Giờ đây khi bàn về millennial,
những người thường bị gán mác thích hưởng thụ, lười biếng, học cao quá mức,
thiếu chính kiến và yêu bản thân thái quá,
các cuộc hội thoại thường chỉ xoay quanh bánh mì nướng bơ
những cốc latte đắt đỏ hay công việc rực rỡ ở nước ngoài
có lẽ các bạn đều từng nghe được những điều này
Nhưng thế hệ millennial không giống nhau.
Nữ diễn viên Lena Dunham có thể là đại diện truyền thông
cho thế hệ này,
nhưng Troy và những tiếng nói khác như cậu ấy cũng là những phần của câu chuyện.
Trên thực tế, millennial là nhóm người trưởng thành đông đảo và đa dạng nhất
trên đất nước này.
44 phần trăm trong toàn bộ millenial của nước Mỹ là da màu,
nhưng chúng ta thường không biết đến điều này.
Chắc chắn rằng có những điểm tương đồng trong nhóm dân số
sinh ra trong khoảng từ 1981 đến 1996.
Có lẽ nhiều người trong chúng ta yêu bánh mì nướng bơ và latte --
Tôi cũng vậy, đúng không nào?
Nhưng cũng có những sự khác biệt tuyệt đối
thường là giữa millennial da màu với da trắng.
Thực tế, sự khác biệt quá thường xuyên,
cảm tưởng chúng ta gần như đang sống ở những thế giới khác nhau.
Những millennial da đen,
nhóm người mà gần đây tôi đã nghiên cứu để viết một cuốn sách,
là ví dụ hoàn hảo cho điểm mù mà ta mắc phải
khi nói về nhóm này.
Ví dụ,
chúng tôi có tỷ lệ sở hữu nhà thấp hơn,
nhưng lại có khoản vay sinh viên cao hơn,
chúng tôi lấy nhiều thẻ ID hơn ở các khu đăng kí cử tri,
chúng tôi có số phạm nhân ở mức cao hơn...
chúng tôi kiếm được ít tiền hơn,
chúng tôi có tỷ lệ thất nghiệp cao hơn --
ngay cả khi được học đại học, --
và chúng tôi có tỷ lệ kết hôn thấp hơn.
Và sự thật, đây mới chỉ là khởi đầu.
Rõ ràng không vấn đề nào trong số này là mới mẻ, phải không?
Hàng thế kỉ qua những thanh niên da đen ở Mỹ đã và đang chiến đấu,
chiến đấu thật sự nỗ lực để kể những câu chuyện của mình.
Sau Nội Chiến những năm 1800
Công cuộc tái thiết đã thất bại trong việc duy trì bình đẳng
được kì vọng khi chế độ nô lệ chấm dứt,
nên những người trẻ đã chuyển đến miền Bắc và miền Tây
để thoát khỏi các chính sách bất công của Jim Crow.
Sau đó, khi phân chia chủng tộc hoành hành khắp đất nước,
thanh niên da đen cùng lãnh đạo các chiến dịch dân quyền
trong những năm 1950 và 1960.
Thời gian sau, một số người nắm sức mạnh đen và gia nhập đảng Black Panther
rồi đến thế hệ kế cận,
họ chuyển sang hip-hop với hi vọng tiếng nói được lắng nghe.
Và rồi đến Barack Obama,
tiếp tục kì vọng, ông sẽ mang lại thay đổi
Và khi tất cả thất bại,
khi chúng tôi nhận ra mình vẫn bị đối xử tàn bạo,
chúng tôi phải cho cả thế giới biết những vấn đề trong cuộc sống của mình.
Giờ đây, khi công nghệ cho phép những video về nỗi đau và khó khăn của chúng tôi
được phát đi trên toàn thế giới,
chúng tôi tự hỏi, rồi điều gì tiếp theo?
Đất nước này đang cảm nhận sự phân chia rõ hơn bao giờ hết,
chúng tôi vẫn bị yêu cầu kéo những chiếc quần chùng cao lên,
cư xử đáng tôn trọng, ít nổi giận hơn,
mỉm cười nhiều hơn và làm việc chăm chỉ hơn.
Thậm chí thái độ millennial còn bị cho là quá trễ để cải thiện.
Nghiên cứu của Washington Post vào năm 2015 về nhóm được cho là "đánh thức" này
đã chỉ ra 31% millennial da trắng nghĩ người da đen lười biếng hơn da trắng,
và 23% nói rằng họ không thông minh.
Những điều này thật sự khiến tôi ngạc nhiên và sững sờ.
Và những phản hồi này không khác biệt nhiều
so với các thế hệ trước đây,
và nó cho thấy thật không may,
thế hệ ngày nay đang lặp lại những định kiến y hệt
và những khuôn mẫu của quá khứ.
Một nghiên cứu thực hiện bởi David Binder Research và MTV vào năm 2014 --
chỉ ra 84% thanh niên millennial được gia đình giáo dục rằng
mọi người đều bình đẳng.
Đây thực sự là một điều tuyệt vời, một bước tiến tích cực.
Nhưng chỉ 37% trong số đó
từng trò chuyện cùng gia đình về chủng tộc.
Nên tôi có thể hiểu vì sao một số người lại cảm thấy băn khoăn.
Chắc chắn có những người millennial da đen đang thành công.
Bộ phim "Black Panther" của Marvel
được đạo diễn bởi Ryan Coogler, 1 millennial da đen và công chiếu nhiều nơi,
đã phá vỡ nhiều mức kỉ lục.
Còn hàng loạt chương trình truyền hình của các nhà sáng tạo như Donald Glover
Lena Waithe và Issa Rae.
hay như Beyoncé, một nữ hoàng.
Cô ấy thật hoàn hảo.
Các tác giả trẻ da đen đang đạt thành tựu
Serena Williams vẫn thống trị trên sân đấu quần vợt
bất chấp tất cả sự ganh ghét,
và có hàng loạt những nhà chính trị, nhà hoạt động xã hội đứng ra tranh cử
Tôi không muốn giết chết niềm hân hoan này của người da đen
mà tôi cũng đang chìm đắm,
nhưng tôi muốn chỉ ra rằng
những chiến thắng này là quá ít ỏi và thưa thớt
với một cộng đồng người đã ở đây được 400 năm.
Thật khó chấp nhận, phải không?
Và hầu hết mọi người vẫn không thật sự nhìn thấu toàn bộ bức tranh.
Những câu chuyện của chúng tôi vẫn bị hiểu sai,
thân thể chúng tôi vẫn bị lạm dụng,
và còn những tiếng nói?
Chúng vẫn bị làm thinh
ở 1 thế giới vẫn còn quá ít sự quan tâm những khó khăn hàng ngày của chúng tôi.
Nên câu chuyện của chúng tôi cần được kể
theo thật nhiều cách
qua thật nhiều người
đề cập đến thật đa dạng các chủ đề,
và chúng cần thật sự được lắng nghe.
Và không chỉ ở đây, trên nước Mỹ này, đúng không?
Nó phải tới được khắp thế giới
Millennial chiếm tới 27% dân số thế giới.
Tức vào khoảng 2 tỉ người.
Và với các quốc gia như Ấn Độ, Trung Quốc, Indonesia và Brazil,
cùng với Hoa Kỳ,
đang chiếm tới 50% trong toàn bộ millennial của thế giới,
rõ ràng rằng những millennial da trắng, nam giới, dị tính luyến ái
chỉ đang kể một nửa của câu chuyện.
Nhiều người đang nỗ lực mở rộng bảng màu cho bức tranh.
Họ đấu tranh để kể câu chuyện của mình và phá vỡ mọi khuôn mẫu về millennial.
Đó là các sinh viên Nam Phi biểu tình yêu cầu phá bỏ bức tượng Cecil Rhodes,
là Michaela Coel, cô gái đến từ Anh, luôn làm chúng ta cười,
hay Uche Eze, người đang tạo dựng những góc nhìn về lối sống ở Nigeria.
Nhưng tôi muốn làm rõ rằng --
Tôi muốn mọi người thấy thật rõ điều này
rằng chỉ vì mọi thứ hiện tại bình đẳng hơn
so với ở thế kỷ 20,
không đồng nghĩa sự công bằng hoàn toàn.
Không có nghĩa tất cả được trải nghiệm công bằng
và chắc chắn không có nghĩa rằng một xã hội phi sắc tộc,
- một khái niệm ta đã bàn đến quá nhiều -
đang tiến gần hơn tới hiện thực.
Tôi nghĩ đến Jolie,
một người thuộc tầng lớp trung lưu và luôn làm mọi thứ "đúng cách"
nhưng cô ấy không thể vào được ngôi trường mơ ước,đơn giản vì học phí quá cao.
Hay Jalessa,
cô ấy biết rằng không thể làm một nhân viên bình thường
giống những đồng nghiệp da trắng của cô.
Hay Trina, cô biết mọi người sẽ phán xét những chọn lựa gia đình phi truyền thống
theo cách khác nếu cô là một phụ nữ da trắng.
Hay diễn viên AB,
người nhận thức được ở Holywood các vai diễn anh được giao thường khác biệt
bởi màu da của anh.
Và còn có Simon.
Simon chắc chắn là một ví dụ về một người thành đạt.
Anh ấy là CFO cho một công ti công nghệ ở San Francisco,
anh ấy được nhận bằng của trường MIT
và từng làm việc cho một vài công ti công nghệ nổi nhất thế giới.
Nhưng khi tôi hỏi Simon rằng anh ấy đã đạt được Giấc mơ Mỹ chưa,
anh ấy phải mất một lúc mới trả lời.
Dù biết rằng bản thân đang có một cuộc sống vô cùng thoải mái,
anh ấy đã thừa nhận nếu ở những hoàn cảnh khác,
anh ấy có lẽ sẽ chọn một con đường khác.
Simon rất yêu nhiếp ảnh,
nhưng đó không bao giờ là phương án cho anh ấy.
"Bố mẹ tôi không đời nào trợ cấp cho tôi
để làm những công việc như vậy." Simon nói
"Có lẽ đó là điều các con tôi có thể làm."
Có những câu chuyện như thế --
những điều sâu sắc nhưng ít được biết đến --
giúp tiết lộ những câu chuyện độc đáo và thầm kín về millennial da đen
giúp chỉ ra rằng những ước mơ khác nhau thế nào giữa các cộng đồng.
Nên ta thật sự cần lắng nghe và thấu hiểu những câu chuyện của thế hệ này
nhiều hơn bao giờ hết,
khi thế hệ baby boomer và millennial đang dần được chú ý.
Chúng ta có thể chia sẻ mọi điều mình muốn về kinh doanh dưa chua ở Brooklyn
hay bánh mì nướng bơ,
nhưng lại bỏ qua những câu chuyện của những millennial da đen,
những người chiếm lượng lớn dân số.
Điều này chỉ gia tăng sự chia tách.
Những câu chuyện về millennial da đen, da nâu
và tất cả millennial da màu
rất cần được kể,
và cũng cần được lắng nghe.
Chúng ta sẽ cùng tạo ra một đất nước, một thế giới tươi đẹp hơn.
Cảm ơn các bạn.
(Vỗ tay)
从表面上看，
特洛伊（人名）是那种 人们口中的80后。
他很傲慢，自私，
并且认为自己比 所有赞扬他的人都聪明。
他最喜欢的话题是 女生，跑鞋和汽车——
鉴于他几年前还是十几岁的 少年，这并不令人惊讶。
但特洛伊的习惯——
反映了他的害怕、烦恼
以及对未来的缺乏信心。
不过特洛伊又具备了很多
他这代人出了名的 一些优秀品质。
企业家的精神，
独立的性格，
还有对父母的奉献精神。
他相信努力会有回报，
尝试过以合法和 地下手段赚钱，
但他运气并不好，
只能不停地寻找前进的路，
并在两条不同的路 之间不停转换。
当我几年前遇到特洛伊时，
他被一家乡村俱乐部 雇用做了一名球童，
为常常对他视而不见的
富人们拎袋子。
在那之前，他在脸书上卖跑鞋。
他甚至尝试过卖糖果和水杯，
但他从没挣够过足以 让他父母过上好一点生活，
或者买一辆车的钱。
当特洛伊看到从牙买加 移民来的母亲工作得那么努力
但却得到如此少的回报，
他发誓——
发誓要走一条不同的路。
他最后走上了卖毒品的道路。
然后他被抓住了，
现在他正试着搞明白 下一步该怎么办。
在这个金钱等于权利的国家，
挣快钱在一小段时间内 可以让像他一样的年轻人
对生活更有控制感，
即使他们说只是为了 有更稳定的生活。
“我想有美好的生活，” 他告诉我。
“我变得贪婪，后来被抓住了。”
特洛伊身上最令人惊奇的
是他仍相信美国梦。
他相信即使被抓住了，
通过努力，
他仍可以提高自己的社会地位。
我不知道特洛伊 的梦想有没有实现。
他从自己参与的 问题青年项目中消失了，
没再继续接受我们的帮助。
但是，从我们那天的谈话，
我可以看出，
有人愿意听他的梦想， 询问他的未来，
让特洛伊很开心。
每当我想到许多年轻的
黑人千禧一代在实现梦想时 所面临的现实时，
我就会想到特洛伊和他的乐观主义。
我总想到
那么多千禧一代黑人被告知 只要努力梦想就能实现，
而说那些话的人， 连坐下来听他们的梦想
或他们的挣扎
都不愿意时，
黑人青年们面临的挑战。
如果我们想有一个 健康文明的未来社会，
我们就必须倾听 这一代年轻人的声音，
因为千禧一代有色人种青年
组成了美国和 世界相当比例的人口。
当我们讲到千禧一代，
他们总被贴上享有特权， 懒惰，高学历，没主见，
孤芳自赏的标签。
话题总是围绕着 牛油果吐司，
贵得离谱的拿铁， 海外高级的工作——
你也许听说过这些。
但千禧一代的特质却不尽相同。
女演员莉娜·丹恩 也许成为了媒体眼中
这一代人的代表，
但特洛伊和很多其他人 也是故事的一部分。
实际上，千禧一代是美国 最大、最多样化的
人群。
美国44%的千禧一代青年 都是有色人种，
只不过人们通常不知道。
的确，这个出生于 1981和1996年之间的群体
有他们自己的特点。
也许我们很多人 确实喜欢牛油果吐司和拿铁——
至少我是的——
但千禧一代中的
有色人种和白人有着很大不同。
实际上，
他们似乎常常活在 两个完全不同的世界里。
对于千禧一代的黑人青年，
我做了研究并写了一本书，
就是我们有关千禧一代 讨论中的盲点
最好的例子。
比如，
我们的房屋拥有率更低，
学生债务更高，
大选投票时 被查身份文件的频率更高，
被关押率更高，
赚的钱更少，
失业率更高——
即使我们上了大学——
我们的结婚率也更低。
老实说，这只是个开始。
没有一个上面提到的 困难是新出现的。
黑人青年在美国 努力地斗争，
奋力传播他们的故事。
十九世纪初的内战后，
战后重建没有像 奴隶制废除时预示的那样
达到人人平等的原则，
年轻人们为了逃避 种族歧视的吉姆·克劳法
搬到西部和北部。
20 世纪 50 和 60 年代
种族隔离在全国肆虐时，
年轻的黑人们担当了 人权运动的先锋。
后来，有些人接受了黑人权利 并加入了黑豹党，
再下一代人
用说唱音乐讲述自己的故事。
再后来是贝拉克·奥巴马
满怀希望地争取改变。
当有些尝试失败时，
当我们意识到我们 仍不断被伤害时，
我们要让世界知道 我们的生命也很重要。
当科技让我们的痛楚和挣扎 以视频的形式
在世界范围内播出时，
我们很好奇接下来会发生什么。
当下的美国 史无前例地两极化，
而我们却被告知要保持克制，
要体面，不要愤怒，
多微笑，努力工作。
即使以千禧一代青年们的态度， 也迟迟没有任何进展。
《华盛顿邮报》2015年关于本应当 “被唤醒”的群体的研究发现，
31%的白人千禧一代 认为黑人青年比白人懒惰，
23% 认为黑人没白人聪明。
这些说法令我相当震惊。
这些回答其实跟前人的回答
相差不大，
这项研究也表明
这一代人仍在重复以前的
对黑人的模式化看法。
大卫·宾得研究所和 MTV 在 2014 年进行的一项研究表明，
84%的千禧一代 在家中被亲人教导
人生而平等。
这是很棒的一件事， 也是乐观的一步，
但在那些人中，
只有37%的人 会跟家人讨论种族问题。
我可以理解为什么 有些人会很困惑。
千禧一代的黑人青年里 的确有成功人士。
漫威的电影《黑豹》
就是由千禧一代的黑人青年瑞安·库格勒 导演，很多其他黑人青年出演的，
打破了很多记录。
还有很多有创意的电视剧， 由唐纳德·格洛沃，
列娜·怀瑟， 伊莎·瑞等人精心打造。
碧昂丝就像天后，不是吗？
她代表了一切。
年轻的黑人作家 也捧回不少奖项，
赛琳娜·威廉姆斯 在网球场上所向披靡，
哪怕有人不喜欢她。
除此以外还有一群新晋 黑人政治家和运动领导者。
我不想压下这 属于黑人的快乐片刻，
因为我也在狂欢中，
但我想澄清的是，
这还是太少了，且远不够，
因为我们已经在这里 生活了超过四百年，
听起来是不是难以置信？
还有很多人依然不能 明白全局，不是吗？
我们的故事仍被误解，
我们的身体和声音
仍被利用。
我们的声音
被这个对我们日常的困境 漠不关心的世界掩盖了。
我们的故事
应该以多种方式
被不同的声音讲述，
讨论我们多样、 细致划分的话题，
它们应该被聆听。
而且还不能只是在美国，
而是在全世界。
千禧一代占据世界人口的27%，
那是20亿人了。
像印度、中国、印尼、巴西
和美国这些国家，
拥有世界几近一半的 千禧一代青年，
很明显，他们中的 异性恋白种男子讲述的
只是故事的一部分。
现在很多人都在尝试 扩展他们的调色板。
他们为了讲述自己的故事、 去除对千禧一代的模式化印象而奋斗。
无论是南非学生保护 塞西尔·罗兹的雕像的游行，
在英国的米歇尔拉·克尔 让我们大笑，
还是在互联网上试图改变外人对 尼日利亚人生活印象的伍彻·厄泽。
我想强调的是——
我想让每个人明白
虽然这个世界比20世纪
看起来更平等，
但是这并不意味着 世界是公正的。
不意味着我们的 经历是公正的，
不意味着我们生活在 一个没有种族歧视的社会，
更不意味着我们的愿望
正在成为现实。
这让我想到了卓艾丽，
一个二十多岁，做事效率 极高的中产阶级家庭的孩子，
但她没能去上梦想的大学， 仅仅是因为学费太贵。
还有贾蕾萨，
她知道她不能像她的 一些白人伙伴们一样
应付她的工作。
还有翠娜，人们对她不同寻常的 组建家庭方式评头论足，
只因为她不是白人。
还有某位演员，
知道在好莱坞电影中， 由于他的肤色，
扮演的角色和别人不同。
还有西蒙。
西蒙是人们眼中成功的例子。
他是旧金山一个科技公司 的首席财务官。
他从麻省理工毕业，
为世界上最热门的 科技公司工作。
但当我问西蒙 有没有实现美国梦时，
他想了一会儿才回答。
虽然他承认他过着 很舒适的生活，
但他也承认在不同情况下，
他可能选择不同的人生道路。
西蒙很喜欢摄影，
但他却曾经没钱买摄影机。
“我的父母甚至不能资助我
去发展那些兴趣”，他说。
“也许那是留给下一代的。”
这种故事——
更不为人知的故事——
揭露了黑人千禧一代独特的， 从未被讲述的故事，
告诉我们梦想也会 因群体而不同。
我们需要聆听 这一代人的故事，
随着婴儿潮那一代人老去，
以及千禧一代的成长， 这种需求比以往更迫切。
我们可以随心所欲地谈论 布鲁克林的腌菜企业，
或者牛油果吐司，
但忽略千禧一代黑人的 故事和声音——
这个庞大的群体——
只会增大分歧。
黑人和棕色人种，
以及所有有色人种 的千禧一代，
他们的故事需要被讲述，
也需要被倾听。
这样一来，我们的国家 和这个世界都会变得更美好。
谢谢。
（掌声）
在表面上，
特洛依是事實文章中 所記載的千禧世代。
他很自大、自我中心，
堅信自己比人們認為的還要聰明。
他談話時最喜歡講的主題包括 女孩、運動鞋，和車子——
他幾年前才脫離青少年， 所以這不讓人意外。
但特洛依的特徵
顯示出的模式
說明他很害怕、煩惱，
對未來充滿不確定。
特洛依也具體呈現出
他這個世代為人所知的 許多正面特質：
企業家精神、
獨立的傾向，
以及對父母的奉獻。
他相信努力工作，
嘗試過合法和地下經濟的工作，
但他的運氣一直不好，
還在尋找自己的路，
仍然在兩個世界之間搖擺不定。
幾年前，我見到特洛依時，
他的工作是在當地的 鄉間俱樂部當高爾夫球僮，
為有錢人拿袋子，
這些人甚至不會注意到他的存在。
在那之前，他在臉書上賣運動鞋。
他甚至試過銷售糖果和水瓶，
但賺的錢不夠減輕父母的負擔
或是存夠錢在近期買車。
特洛依看到他的牙買加 移民母親多麼努力工作
卻只換回一點點的報酬，
所以特洛依發誓要走不同的路。
所以他最後去販毒。
接著他被逮了，
現在，他還在想下一步要做什麼。
在這個錢就是權力的國家，
快速撈到的錢能讓 像他這樣的年輕人暫時性地
有掌控自己人生的感受。
不過，他說他這麼做的 主要原因是想要求穩定。
他告訴我：「我想要過好日子。」
「我起了貪念，然後被逮了。」
但，特洛依很不可思議的地方是，
他仍然相信美國夢。
他仍然相信只要努力，
儘管被逮捕，
他還是可以向上爬。
我不知道特洛依的夢想有沒有實現。
他離開了本來參與的迷途青年方案，
被遺忘了。
但在我們交談的那天，
我看得出來，最讓特洛依高興的是
有人傾聽他的夢想，
並問他關於未來的事。
我會想到特洛依和他的樂觀，
特別是在當我想到 好多千禧世代黑人青年
在實現夢想時要面對的現實。
我會想到這麼多的千禧世代黑人
要忍受各種質疑，
而他們所處的世界告訴他們，
只要努力，他們什麼都能辦得到，
但這個世界卻不願 坐下來傾聽他們的夢想，
或聆聽他們掙扎的故事。
我們真的需要傾聽這個世代，
這樣我們才有可能 有個健康、文明、向前行的社會，
因為千禧世代的有色人種
佔美國和世界人口很高的比例。
當我們談到千禧世代時，
這個族群常被貼上這些標籤：
有特權、懶惰、過度教育、
不承擔義務、自戀，
我們談的話題通常 脫離不了酪梨吐司、
價格過高的拿鐵， 和很炫的國外工作——
你可能以前都聽過這些。
但千禧世代並不是 一群完全一樣的人。
女演員莉娜丹恩可能是
這個世代的媒體代表，
但特洛依和其他像他這樣的聲音， 也是故事的一部分。
事實上，美國成年人口中
比例最高且最多樣化的 就是千禧世代。
所有美國千禧世代中， 有 44% 非白人，
但通常，你根本不會知道。
當然，千禧世代的人 是有相似性沒錯，
在 1981 年到 1996 年間出生。
也許我們許多人的確熱愛 酪梨吐司和拿鐵——
我就是如此。
但也有極端的差異，
通常是有色人種千禧世代 和白種千禧世代之間的差異。
事實上，大部分的時候，
就好像我們真的生活在 不同的世界一樣。
千禧世代中的黑人，
我為了我近期所寫的一本書 而研究了這個族群，
他們是個完美的例子，
說明我們對於這個族群的盲點。
比如，
我們擁有房子的比例較低，
學費債務比較高，
在投票註冊站， 我們較常被查驗身分，
我們被監禁的比例也較高……
我們賺的錢比較少，
我們的失業率比較高——
即使我們能進入大學 就讀也一樣——
且我們結婚的比例較低。
老實說，還有很多其他的呢。
上述這些困難， 都不怎麼新奇，對吧？
在美國，數世紀以來， 年輕黑人一直在奮鬥，
真的很努力奮鬥， 要讓他們的故事被說出來。
在 1800 年代的內戰之後，
奴隸制度終止所預示的平等，
在重建時期並沒有實現，
所以年輕人搬到北邊和西邊，
逃離歧視的吉姆克勞法政策。
接著，種族隔離在全國 大部分地方猖獗起來，
五○和六○年代，年輕黑人
協助領導公民權運動。
在那之後，有些人擁抱了 黑人權力，接著變成了黑豹黨，
接著，下一個世代，
他們轉向嘻哈，以確保 他們的聲音能被聽見。
接著歐巴馬總統也希望能帶來改變。
當這也失敗時，
當我們發現我們仍然 被殘暴對待、被打擊，
我們得要讓世界知道， 我們的性命也很重要。
現在，
科技讓更多關於 我們的痛苦與掙扎的影片
可以被播到全世界，
我們開始納悶，接下來是什麼？
現在，我們國家的 兩極化狀況是前所未有，
但我們還是被要求要表現得像個大人，
保持尊敬，少生氣，
多微笑，努力工作。
就連千禧世代的態度本身 都過時了，需要更新。
《華盛頓郵報》在 2015 年對這個
應該「醒來」的組織進行了研究，
發現 31% 的白種千禧世代 認為黑人比白人懶惰，
23% 說黑人不聰明。
這些結果讓我很驚訝、很震驚。
而這些回應和過去的世代 並沒有太大的不同，
不幸的是，它顯示出
這個世代還在重覆 同樣的老式刻板印象
以及過去的比喻用詞。
2014 年，大衛賓德研究 和 MTV 進行了一項研究——
發現 84% 的年輕 千禧世代被家人教導
人人都應該平等。
這是很棒的事，很正面的一步。
但那群人中只有 37%
真正會和他們的家人談論種族。
我可以了解為什麼 有些人會覺得很困惑。
肯定有一些千禧世代的 黑人是成功的。
漫威的《黑豹》，
導演瑞安庫格勒是千禧世代黑人， 還展示了許多其他千禧世代黑人，
打破了各種記錄。
還有許多電視節目的 創意人才，如唐納葛洛佛、
麗娜維特，和伊莎蕾。
碧昂絲就像是皇后，對吧？
她就像是，最重要的。
年輕黑人作家贏得大獎，
小威廉絲還在主宰網球場，
儘管有那些討厭她的人，
還有許多新的政治家 和活動家參選。
我並不想要扼殺 這些黑人喜悅的時刻，
我也陶醉在其中，
但我想要說清楚，
對於在這裡已經有超過 四百年歷史的族群來說，
這些勝仗還太稀少。
這很瘋狂，對吧？
大部分的人都還不了解 全面的狀況，對吧？
我們的故事仍然被誤解，
我們的身體仍然被佔利用， 而我們的聲音呢？
在這個仍然不太關心 我們日常掙扎的世界中，
我們的聲音被消滅了。
所以，要訴說我們的故事，
就要用許多方式，
用多種聲音，
談論多樣性、有細微差別的主題，
且這些故事真的需要被傾聽。
不只是在美國這裡，對吧？
世界各地都一樣。
全世界的人口中 有 27% 是千禧世代。
那等同大約二十億人。
像印度、中國、印尼、 巴西這些國家，
再加上美國，
就佔了全世界千禧世代的 50%，
很顯然，千禧世代中 白人、男性、異性戀者的故事
僅佔半數而已。
有很多人嘗試在故事上增添色彩，
奮鬥著想要讓他們的故事被說出來， 打破千禧世代刻板印象。
不論是
抗議塞西爾羅德斯雕像的南非學生，
來自英國逗我們笑的麥可娜柯爾，
和在網路上塑造 奈及利亞生活觀點的烏切埃茲。
但我想要說清楚，
想要讓大家清楚知道，
儘管一切看起來 比在二十世紀時更平等，
不表示完全的平等，
並不表示我們的經歷是公平的，
肯定也不表示社會沒有種族偏見，
並不表示我們談這麼多的平等社會
已經快要成為現實。
我會想到喬維兒， 二十多歲的中產階級，
她用「對的方法」做所有的事，
但她進不了她夢想的學校， 只因為學費太貴了。
或是裘麗莎，
她的白人同儕可以 在工作上表現平凡，
但她卻不能依樣畫葫蘆。
或選擇非傳統的家庭的崔娜， 她知道若她是白種女性，
大家評斷她的方式 一定會有所不同。
或演員 AB，
他知道他在好萊塢能得到的角色
因為他的膚色而有所不同。
還有賽蒙——
賽蒙絕對是個成功人士的例子——
他是舊金山一間 科技公司的財務長，
他有麻省理工學院的學位，
他曾經在數個世界上 最熱門的科技公司工作過。
但當我問賽蒙
他是否實現了美國夢，
他花了一點時間才回應。
雖然他知道他過著很舒適的生活，
他承認，在不同的情況下，
他可能會選擇不同的路。
賽蒙非常愛攝影，
但對他來說，這從來 都不是一個選項。
賽蒙說：「我父母沒辦法
資助我完成那種事。」
「也許我的孩子可以做得到。」
所以，是這類故事——
比較安靜、比較 不為人知的故事——
才能揭示出千禧世代黑人 沒有說出的獨特故事，
呈現出在千禧世代之中， 每個人做的夢也不同。
我們真的需要傾聽、 聆聽這個世代的故事，
現在比以前更需要，
因為嬰兒潮世代和千禧世代 都變得越來越顯要了。
我們可以暢所欲言談論
布魯克林的醃酸黃瓜生意，
或是酪梨吐司，
但卻遺漏掉千禧世代 黑人的故事和聲音，
他們佔了大部分的人口——
這麼做只會增加分裂。
所以，千禧世代黑人、 褐色人種、所有有色人種的故事，
都需要被說出來，也需要被傾聽。
我們才會成為更好的 國家、更好的世界。
謝謝。
（掌聲）