Egyszer nagyon régen élt egy önző óriás,
akinek gyönyörű kertje az egész vidék csodálatát kivívta.
Egy este az óriás arra ért haza,
hogy sok gyerek játszik a kertjében,
amire elöntötte a harag.
"Az én kertem az enyém!"
Ezt mondta.
Majd hatalmas falat húzott köré.
Az önző óriást Oscar Wilde írta 1888-ban.
Majdnem száz év elteltével az óriás
végleg gyerekkorom Brooklynjába költözött.
Vallásos családban nevelkedtem,
a Biblián és a Koránon nőttem fel.
A vallásos és szórakoztató irodalom olvasásával töltött idő
jóval túllépte a tévézését.
Mára nincs olyan nap,
hogy testvéreim vagy én ne a lakás valamely zugában olvasnánk,
olykor keservesen,
mert nyaranta New Yorkban a tűzcsap kitört,
és az irigységtől gyötörve hallhattuk,
ahogy barátaink lent pancsolnak.
Felhőtlen zsivajuk meg sem állt nyitott ablakunkig.
De rájöttem, hogy minél mélyebben merülök bele a könyvekbe,
minél tovább rágódom az egyes mondatokon,
a külvilág zaja annál kevésbé ér el hozzám.
Így hát testvéreimmel ellentétben, akik a lapokon végigsuhantak,
én lassan olvastam,
nagyon lassan.
Olyan gyerek voltam, akinek ujjai végigsimultak a szavak alatt,
addig, amíg le nem szoktattak róla: a nagyok már nem használják ujjaikat.
Harmadikban kezünket össze kellett fonni a padon,
és csak lapozáshoz használhattuk őket.
Tanárnőnk nem volt szigorú.
Az 1970-es években az volt a célja,
hogy olvasási készségünk meghaladja
az évfolyam kereteit.
A minél gyorsabb olvasást követelték meg.
A lakásom csendjében viszont, messze a tanári pillantástól,
a szavak alatt végigsimíthattam ujjaimat.
Az önző óriás pedig újra elmesélte,
miként verték át a kertjébe beszökő gyerekek,
miként épített magas falat,
amely távol tartotta őket.
A szürke tél azonban betoppant kertjébe,
és nem moccant el onnan.
Minden újraolvasásnál valami újat tanultam a kemény kövesútról,
ahol a kertből száműzött gyerekek
kényszerültek játszani,
az egy napon felbukkanó vajszívű kisfiúról,
és magáról az óriásról.
Talán szavai nem haraggal voltak telve.
Talán együttérzést kívántak volna,
megértést.
"Az én kertem az enyém."
Később hallottam John Gardnerről íróról,
aki ezt "fiktív álomnak"
vagy az "álomfikciónak" hívta.
Aztán ráébredtem, ilyenkor belebújok a könyvbe,
a szereplőkkel vagyok,
a szerző teremtette világba kaptam meghívást.
Gyerekként tudtam, hogy a történetet ízlelgetni kell,
apránként élvezni darabjait,
hogy egyes szerzők hónapok, talán évek alatt írták meg őket.
Olvasóként feladatom –
különösen annak, aki egy napon író szeretne lenni –
e narratíva tisztelete.
Jóval a kábeltévé vagy az internet, telefon előtt
emberek adták tovább emlékezetük, tájékozódtak történeteken keresztül.
Ez az egyik legkorábbi kapcsolatteremtő technológiánk.
A történetben volt valami,
amely Nílus mentén megmozgatta az egyiptomiakat,
a halott-tartósítás jobb módjának története
Tutanhamon maradványait a 21. századba mentette át.
Több mint kétmillió évvel ezelőtt,
amikor az első emberek kőeszközök készítésébe kezdtek,
valaki megszólalt: "Mi lenne, ha...?"
A másik pedig fejébe véste a történetet.
Mindegy, hogy szavakkal, gesztusokkal, rajzzal fejezték ki,
az emlékezet továbbvitte:
a kalapácsütés történetért kiáltott.
A világ zajosabb lett.
Hordozható magnótól
elértünk walkmanig, CD-lejátszóig,
iPodig,
bármilyen zenéig, bármikor.
Gyerekkorom négy tévécsatornájától
elértünk a végtelennek tűnő kábeltévéig és a streamelésig.
Ahogy pedig a technológia térben és időben egyre gyorsabban mozgat,
a történetet látszólag megszűnik,
úgy értem, kiszorul a narratívából.
De még ha a történtet iránti elköteleződésünk változik is,
a könyv körül lévő felhajtás átterelődik az Instragramra, a Snapchatre,
emlékezzünk az ujjaink feletti szavakra.
Emlékezzünk a történetre, formájától függetlenül,
amely mindig elvisz oda, ahol álmunkban sem járnánk,
olyan embereket mutat be, akikkel álmunkban se találkoznánk,
és a világ olyan szeletét, amelyről másképp lemaradnánk.
Ahogy a technológia rohanásra sarkall,
én lassítva jobban érzem magam.
A szavak alatt futó ujjaim elvezettek
a minden korosztályhoz szóló írói világhoz.
A könyveket apránként kell élvezni,
ízlelgetni őket.
A világ mélyreható vizsgálatának szeretete,
és annak, ahogyan teljes lényem elmerül benne,
hogy ezáltal láthatom narratívák sokrétűségét,
ajándéknak bizonyult számomra,
hiszen a feláldozott drága idő
megtanított mindenre, amit tudnom kellett az írásról.
Az írás pedig mindarra, amit tudnom kellett világok teremtéséről,
ahol láttathatjuk és hallathatjuk magunk,
ahol az élmények megerősítésre lelnek,
és történetemet mások is olvashatják és hallhatják,
szikrát gyújtva bennük, ami köteléket teremt köztünk,
párbeszédet.
Végül pedig nem ennyi az egész –
kiutat találni a világ keltette magányosságból,
hogy azt távozásunk előtt ne hagyjuk érintetlenül?
Kőből kalapács, emberből múmia,
gondolatból történet, – és mindebből emlék.
Néha azért olvasunk, hogy megértsük a jövőt.
Máskor pedig, hogy megértsük a múltat.
Olvasunk, hogy elvesszünk, felejtsük jelenünk nehéz terhét,
és hogy emlékezzünk az előttünk élőkre,
akiknek még terhesebb jelenük volt.
Ugyanezért írok én is.
Mielőtt Brooklynba jöttünk, családom a dél-karolinai Greenville-ben élt,
a Nicholtownnak nevezett szegregált lakóközösségben.
Mindannyian azok leszármazottjai vagyunk,
akiknek tilos volt az írni-olvasni tanulás.
Gondoljanak bele:
a betűkből alkotott szavak megértésének veszélye,
maguknak a szavaknak a veszélye,
az írni-olvasni tudók és történeteik veszélye.
Annak ellenére viszont, hogy halállal fenyegettek,
mert ragaszkodtunk narratívánkhoz,
történetünk túlélt,
hiszen alatta még másik történet is van.
Ez pedig mindig is így volt.
Amióta kommunikálunk,
a narratíva rétegekre épül,
történet alatt történet, alatta egy másik és így tovább.
Így marad továbbra is életben a történet.
Amint rájöttem, hogy miként függ össze és kapcsolódik egymáshoz az,
ahogyan megtanultam írni-olvasni
egy majdnem némaságra ítélt nép között,
történetem nagyobbnak, ősibbnek, mélyebbnek láttam,
mint amekkora én magam lehetek.
Emiatt pedig folytatódni fog.
A majdnem néma nép között voltak,
akik sohasem tanultak meg olvasni.
Leszármazottjaik, nemzedékek a rabszolgaság után,
ha elég jómódúak,
főiskolára, egyetemre mennek.
Páran, mint nagyanyám és testvéreim, már beleszületnek az olvasásba,
hiszen a történelem súlyát nem cipelik.
Páran, mint anyám is,
felkérezkedtek Fortuna szekerére,
és búcsút intettek a Délnek.
Ezen belül viszont másik történet is van:
azoké, akik elmentek és akik maradtak,
magukkal cipelve a narratíva történelmét,
tudva, hogy az íráson kívül másképp is ragaszkodhatnak hozzá,
hogy egy hosszú nap után tornácukon vagy verandájukon ülve
lassú mesélésbe foghatnak gyerekeiknek.
Tudták, hogy elénekelhetik a gyapotszedés rekkenő hőségében
vagy dohánybetakarításkor,
hogy igeként hirdethetik, és paplanjukba varrhatják a meséket,
a fájdalmas történeteket vidámmá alakítják,
és a nevetés száműzi belőlük az ország történelmét,
amely újra és újra megpróbálta
kisajátítani testüket,
lelküket
és történetüket.
Gyerekként megtanultam elképzelni,
hogy egy láthatatlan ujj miként terel egyik szóról a másikra,
egyik mondatról a másikra,
a tudatlanságtól a megértésig.
Noha a technológia előre iramlik,
én továbbra is lassan olvasok,
tudva, hogy a szerző munkáját és a történet ki nem csorbuló erejét
tiszteletben tartom.
Az olvasásom lassúsága kiszűri a zajt,
és emlékeztet azokra, akik előttem éltek,
akik először tanulták meg, hogyan tartsák kordában a tüzet,
és körbeállták lángját,
fényét és hőjét az új erőnek.
Lassan olvasok, hogy emlékezzek az önző óriásra,
ahogyan végül lebontotta a falat,
és hagyta kertjében szabadon futkározni a gyerekeket.
Lassan olvasok, hogy tisztelettel adózzak őseimnek,
akik egyáltalán nem olvashattak.
Nekik is körbe kellett állniuk a tüzet,
az álmaikról, reményeikről, jövőjükről
óvatosan beszélni.
Amikor olvasunk, írunk vagy mesélünk,
beállunk abba a körbe,
amely soha többé nem szakad meg.
A történet ereje tovább él.
Köszönöm.
(Taps)