Dakle, prije 24 godine,
stigla sam u The New Yorker
kao likovni urednik,
kako bih pomladila
nešto što je do tada postalo nekako ozbiljna institucija
te kako bih dovela umjetnike
i pokušala spustiti časopis s njegovog uzvišenog postolja
kako bi se bavio sadašnjim trenutkom.
Bio je to baš pravi posao za mene,
jer sam oduvijek bila opčinjena time koliko slika može,
jednostavan crtež,
može presjeći bujicu slika koje svakodnevno gledamo.
Kako može uhvatiti trenutak,
kako može izoštriti društveni trend ili specifičan događaj,
na način na koji mnogo riječi to ne bi moglo,
svede ga na njegovu bit i pretvori u karikaturu.
I tako sam otišla u knjižnicu
i vidjela prvu naslovnicu koju je nacrtao Rea Irvin 1925. godine,
kicoš koji kroz svoj monokl promatra leptira,
a zovemo ga Eustace Tilley.
Shvatila sam da, kako je časopis postajao čuven
po svom opsežnom istraživanju i dugim reportažama,
usput je izgubio i malo svog humora,
jer je sada Eustace Tilley često viđen kao oholi kicoš,
no, 1925.
kada je Rea Irvin prvi puta nacrtao ovu sliku,
učinio je to kako bi ona bila dio humorističnog časopisa,
kako bi zabavio mlade tog doba,
a to su bile šiparice iz burnih '20-ih.
A u knjižnici
sam pronašla slike koje su zaista uhvatile duh vremena
Velike depresije.
A to nam je pokazivalo ne samo kako su se ljudi odijevali,
ili kako su im izgledali auti,
već i što ih je nasmijavalo,
koje su im bile predrasude.
I zaista ste dobili dojam
kakav je bio osjećaj živjeti '30-ih godina.
Stoga sam pozvala suvremene umjetnike,
poput Adriana Tominea ovdje.
Često pozivam pripovjedače,
karikaturiste, pisce dječjih knjiga
i zadajem im teme poput,
znate, kakav je osjećaj biti u podzemnoj,
ili Valentinovo
i oni mi šalju skice.
I kada urednik odobri skice,
David Remnick,
to je to.
I sviđa mi se način
na koji vam ti prizori, zapravo, ne govore što da mislite.
No, tjeraju vas na razmišljanje
jer je umjetnik, zapravo ...
to je poput zagonetke,
umjetnik crta točkice,
a vi, čitatelj, morate dovršiti sliku.
Kako biste shvatili ovu sliku Anite Kunz slijeva,
ili ovu zdesna Tomera Hanuke,
morate se igrati zapažanja razlika.
A to je nešto što je ...
zaista uzbudljivo vidjeti,
kako komunikacija s čitateljem ...
kako ti prizori zaista hvataju ...
poigravaju se stereotipima.
Ali kad ih shvatite,
tada to utječe na stereotipe koji postoje u vašoj glavi.
No, slike ne moraju samo prikazivati ljude,
nekada to može biti i osjećaj.
Odmah nakon 11. rujna,
bila sam u stanju,
poput svih ostalih,
gdje zaista nisam znala kako se nositi s onim kroz što smo prolazili
i osjećala sam da nijedna slika ne može uhvatiti taj trenutak,
i željela sam samo crnu naslovnicu,
kao da nema naslovnice.
I razgovarala sam s mužem, on je karikaturist, Art Spiegelman,
i spomenula sam mu da ću to predložiti,
a on je rekao, "Ako ćeš napraviti crnu naslovnicu,
zašto to ne bi bila silueta Blizanaca,
crno preko crnog?"
Krenula sam to crtati
i čim sam to ugledala,
kralježnicom su me prošli trnci
te sam shvatila,
da smo u ovom odbijanju stvaranja prizora,
pronašli način kako uhvatiti gubitak,
žalovanje
i odsustvo.
I tijekom ovoga sam naučila nešto istinski duboko,
da ponekad neke slike koje govore najviše,
uspiju to uz najmanje sredstava.
Jednostavna slika govori sama za sebe.
Ovo je slika Boba Staakea koju smo objavili
odmah nakon što je izabran Barack Obama,
uhvativši povijesni trenutak.
Ovakve stvari ne možemo baš planirati,
jer kako bismo to postigli,
moramo dozvoliti umjetniku da doživi emocije koje svi mi osjećamo,
kada se to događa.
Dakle, u studenom 2016.
tijekom prošlogodišnjih izbora,
jedina slika koji smo mogli objaviti bila je ova,
koja se pojavila na jednom mjestu u tjednu kada su svi glasali.
(Smijeh)
Jer smo znali da će se netko ovako osjećati ...
(Smijeh)
kada objave rezultate izbora.
A kada smo saznali rezultate,
zaista smo bili zatečeni,
a ovo je slika koju je opet poslao Bob Staake
i zaista je pogodila bit.
I ponovo,
zaista ne možemo znati što će se sljedeće dogoditi,
ali ovdje smo se osjećali kao da ne znamo kako ići dalje,
ali smo išli dalje,
i ovo je slika koju smo objavili nakon što je izabran Donald Trump
i za vrijeme Marša žena
diljem SAD-a.
Dakle, tijekom ove 24 godine,
vidjela sam preko 1000 slika kako izlaze iz tjedna u tjedan
i često me pitaju koja mi je omiljena,
ali ne mogu odabrati jednu,
jer sam najponosnija na to koliko je svaka slika drugačija,
jedna od druge.
A to je zbog talenta i raznolikosti
svih umjetnika koji doprinose ovome.
A sada, pa,
sada smo pod Rusima,
pa ...
(Smijeh)
Na ovoj slici Barrya Blitta,
Eustace je postao Eustace Vladimirovich Tilley.
A leptir nije nitko drugi nego zapanjeni Donald Trump,
koji maše krilima,
pokušavajući shvatiti kako da upravlja efektom leptira,
a čuveni logo koji je nacrtao Rae Irvin 1925. godine,
sada je na ćirilici.
Dakle, kod ovog trenutka mi je uzbudljiv
način na koji ...
Znate, sloboda tiska je od ključnog značaja za našu demokraciju.
A vidimo od uzvišenog do smiješnog
da umjetnici mogu prikazati što se događa
na način na koji umjetnik
naoružan samo tintom i vodenim bojama,
može uloviti i ući u kulturološki dijalog.
To te umjetnike stavlja u središte određene kulture,
a upravo to je mjesto gdje mislim da trebaju biti.
Jer osnovno što nam je potrebno baš sada, je dobra karikatura.
Hvala vam.
(Pljesak)