לפני 24 שנים,
הביאו אותי לניו יורקר
כעורכת אומנות,
כדי לרענן
את מה שהפך עד אז למוסד די מתון,
כדי לגייס אמנים חדשים
וכדי לנסות להוריד את המגזין ממגדל השנהב שלו
שיוכל להיות יותר עכשווי.
וזה היה בדיוק הדבר הכי נכון בשבילי,
בגלל שאני תמיד נשביתי באיך שתמונה יכולה --
ציור פשוט --
יכול להתבלט בצורה חותכת דרך מבול המראות שאנו רואים בכל יום.
איך הוא יכול לתפוס את הרגע,
איך הוא יכול לגבש טרנד או אירוע מאוד מורכב
בדרך כזו שהרבה מאוד מילים לא יצליחו לעשות --
ואיך אפשר לצמצם את המהות שלו ולהפוך אותו לקריקטורה.
אז הלכתי לספרייה
והסתכלתי בשער הראשון שציירה ריה ארווין בשנת 1925 --
איש גנדרן שמביט בפרפר דרך המשקף שלו,
ואנו קוראים לדמות הזו יוסטס טילי.
והבנתי שכפי שהמגזין נהיה מוכר
בזכות המחקר העמוק שלו והדיווחים הארוכים,
חלק מההומור שלו אבד בדרך.
בגלל שכיום לעיתים קרובות אנו רואים ביוסטס טילי כגנדרן יהיר,
אבל למעשה, בשנת 1925,
כאשר ריה ארווין צייר את התמונה,
הוא עשה זאת כחלק ממגזין הומוריסטי
כדי לשעשע את הצעירים של אותה התקופה,
שאלה היו ה"פלפריות" (צעירות תוססות) של שנות ה20 הקולניות.
ובספרייה,
מצאתי את התמונה שממש תפסה את רוח התקופה
של "השפל הגדול".
והיא הראתה לנו, לא רק איך אנשים התלבשו
או באילו מכוניות הם נסעו,
אלא גם מה גרם להם לצחוק,
ומה היו הדעות הקדומות שלהם.
ואתה ממש יכול לקבל תחושה
של איך זה הרגיש להיות בחיים בשנות ה30.
אז יצרתי קשר עם אמנים מודרנים,
כמו אדריאן טומין כאן.
לעיתים קרובות הייתי יוצרת קשר עם אמנים סיפוריים --
ציירי קומיקס, אמני ספרי ילדים --
והייתי נותנת להם נושא כללי כגון,
איך זה מרגיש להיות ברכבת התחתית,
או ביום האוהבים,
והם היו שולחים לי סקיצות.
וברגע שהסקיצות היו מאושרת ע"י העורך,
דיוויד רמניק,
יש אישור לרוץ עם זה.
ואני אוהבת את הדרך
שהתמונות האלה למעשה לא מספרות לך מה אתה חושב,
אבל הן כן גורמות לך לחשוב,
כי האמן בעצם --
זה קצת כמו פאזל;
האמן בעצם רק מצייר נקודות,
ואתה, הקורא, חייב לחבר אותן וליצור תמונה.
אז כדי להבין את התמונה הזו שבצד שמאל שצויירה ע"י אניטה קונץ,
או זו שמצד ימין שצויירה ע"י תומר חנוכה,
אתה חייב לשחק "מצא את ההבדלים".
וזה משהו ש...
זה מאוד מרגש לראות
איך ההתעסקות עם הקורא...
איך התמונות האלה ממש לוכדות --
שחקו עם הסטריאוטיפים.
אבל כשאתם מבינים את זה,
זה מסדר מחדש את הסטריאוטיפים שנמצאים בראש שלכם.
אבל התמונות לא חייבות רק להראות אנשים,
לפעמים הן מציגות תחושה.
ישר אחרי אירועי ה11 בספטמבר,
הייתי בנקודה,
בדיוק כמו כל אחד אחר,
שממש לא ידעתי איך להתמודד עם כל מה שעבר עלינו,
והרגשתי ששום תמונה לא תוכל לתפוס את הרגע הזה,
ורק רציתי שהשער יהיה שחור,
כאילו אין בכלל שער.
ודיברתי עם בעלי, הקריקטוריסט ארט שפיגלמן,
והזכרתי בפניו שאני הולכת להציע שער שכזה,
והוא אמר "אה, אם את כבר עושה שער שחור,
"אז למה שלא תוסיפי צלליות של מגדלי התאומים,
בצבע שחור על הרקע השחור?"
והתיישבתי כדי לצייר את זה,
וברגע שראיתי את זה,
קיבלתי צמרמורת בגבי
והבנתי
שבסירוב הזה לייצר תמונה,
מצאנו דרך לתפוס את האובדן
ואת האבל
ואת החסך.
וזה היה דבר מאוד עמוק שלמדתי בתהליך --
שלפעמים התמונות שאומרות הכי הרבה
עושות את זה עם האמצעים הכי דלים.
ותמונה פשוטה יכולה לדבר בקול רם.
זו התמונה שפירסם בוב סטק
מיד אחרי שברק אובמה נבחר לנשיא,
והוא תפס רגע היסטורי.
אבל אנחנו לא באמת יכולים לתכנן לזה,
בגלל שכדי לעשות משהו כזה,
אנחנו חייבים לתת לאמן להרגיש את הרגשות שכולנו מרגישים
בזמן שזה קורה.
אז בחזרה לנובמבר 2016,
במהלך הבחירות שהתקיימו בשנה שעברה,
התמונה היחידה שיכלנו לפרסם הייתה זו,
שהייתה בכל דוכן עיתונים במהלך כל השבוע שאנשים הצביעו.
(הקהל צוחק)
בגלל שידענו שמישהו ירגיש את זה --
(הקהל צוחק)
כשתוצאות הבחירות הוכרזו.
וכשגילינו מה היו תוצאות הבחירות,
היינו פשוט אבודים,
וזו התמונה ששלח בוב סטק שוב,
והיא באמת פגעה בול.
ושוב,
אנחנו לא באמת יכולים לנחש מה הולך להגיע בעתיד,
אבל פה הרגשנו שאנו לא יודעים איך להמשיך ולהתקדם,
ובכל זאת התקדמנו,
וזו התמונה שפירסמנו אחרי הניצחון של דונאלד טראמפ
ובזמן צעדת הנשים
בכל ארצות הברית.
אז במהלך כל אותם 24 השנים,
ראיתי מעל ל1,000 תמונות מתעוררות לחיים שבוע אחר שבוע,
ולעיתים קרובות נשאלתי "מי האהובה עלי ביותר?",
אבל אני לא יכולה לבחור,
בגלל שהדבר שאני הכי גאה בו זה איך כל תמונה שונה לחלוטין
אחת מהשנייה.
וזה בזכות הכישרון והגיוון
של כל האמנים שתורמים לעבודה.
ועכשיו, טוב...
עכשיו אנחנו בבעלות רוסיה,
אז --
(הקהל צוחק)
בתמונה שרינדר ברי בליט פה,
יוסטס הפך, יוסטס ולדימירוביץ' טילי.
והפרפר הוא לא אחר מאשר דונאלד טארמפ בפנים נדהמות
מנופף בכנפיו,
מנסה להבין איך לשלוט באפקט הפרפר,
והלוגו המפורסם שצוייר ע"י ריה ארווין בשנת 1925
מופיע כעת באותניות רוסיות.
אז מה שהופך אותי לנרגשת ממש בנוגע לרגע הזה
זו הדרך שבה...
אתם יודעים, העיתונות החופשית היא הכרחית לדמוקרטיה.
ואנו יכולים לראות מהנשגב למגוכח,
שאמנים יכולים ללכוד את כל שמתרחש
בדרך כזו שאמן
שחמוש רק בדיו או בצבעי מים
מצליחים ללכוד ולהיכנס לדיאלוג התרבותי.
וזה שם את אותם אמנים במרכז התרבות הזו,
וזה בדיוק איפה שאני חושבת שמקומם.
בגלל שהדבר הכי חשוב שאנו צריכים כרגע, זו קריקטורה טובה.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)