Aș dori să încep cu o întrebare.
Unde începe arta?
Uneori această întrebare e absurdă.
Poate părea înșelător de simplă,
ca atunci când am pus întrebarea cu această lucrare, „Planetariul portabil”
în anul 2010.
Am pus întrebarea:
„Cum ar fi să construim un planetariu personal al cuiva?”
Știu că e o întrebare „populară”,
dar eu chiar mi-am adresat-o.
Iar ca artist,
m-am gândit la efortul nostru,
la dorința, la dorul continuu pe care l-am avut de-a lungul anilor
de a da un sens lumii din jur
prin materiale.
Iar pentru mine, să încerc și să găsesc un fel de minune,
dar și inutilitatea acestei căutări,
face parte din munca mea.
Așa că aduc laolaltă materialele pe care le găsesc,
le adun pentru a încerca să creez experiențe,
experiențe captivante ce ocupă camere,
ce ocupă ziduri, peisaje, clădiri.
Dar în cele din urmă, vreau ca ele să ocupe amintirea.
Iar după ce fac o lucrare,
constat că am de obicei în minte o amintire a acelei lucrări.
Și asta e pentru mine amintirea,
a fost această experiență surprinzătoare
de a mă cufunda în opera de artă.
A rămas cu mine și a reapărut în munca mea
cam după 10 ani.
Dar vreau să revin la studioul meu școlar.
Cred că e interesant, uneori, când începi o lucrare,
trebuie să cureți total locul,
să dai totul la o parte.
Asta poate nu pare că faci locul curat,
dar pentru mine asta era.
Fiindcă am studiat pictura timp de 10 ani,
și când am terminat facultatea,
mi-am dat seama că dezvoltasem abilități, dar nu aveam un subiect.
Era ca o abilitate atletică,
fiindcă puteam picta rapid personajul,
dar nu știam de ce.
Îl puteam picta bine, dar nu avea conținut.
Așa că am decis să las vopselurile pentru o vreme,
și să pun această întrebare:
„De ce și cum dobândesc valoare obiectele pentru noi?”
Cum ajunge un tricou pe care știu că-l poartă mii de oameni,
un tricou ca acesta,
cum poate simți cineva că e al lui?
Așa că am început acel experiment,
am decis, colecționând materiale ce aveau o anumită calitate.
Erau produse de serie, ușor accesibile,
proiectate complet pentru scopul lor,
nu pentru estetică.
Lucruri ca scobitori, pioneze,
bucăți de hârtie igienică,
să văd dacă, investindu-mi energia, abilitatea, timpul,
comportamentul ar putea crea valoare în lucrarea însăși.
Una dintre celelalte idei e că voiam ca lucrarea să prindă viață.
Așa că voiam s-o iau de pe piedestal,
nu să o înrămez,
să nu ți se pară că ai venit la ceva
și ți s-a spus că e important,
ci că ai descoperit că era din timpul tău.
Este ca o foarte, foarte veche idee din sculptură,
și anume: cum insuflăm viață materialelor neînsuflețite?
Astfel, mergeam în spații ca acesta,
unde era un zid,
și utilizam chiar vopseaua,
o smulgeam de pe zid,
pentru a crea o sculptură în spațiu.
Dar eram și interesată de ideea
că acești termeni: „sculptură”, „pictură”, „instalație” -
niciunul dintre ei nu contau în felul cum vedem de fapt lumea.
Așa că am vrut să estompez limitele,
atât între medii despre care vorbesc artiștii,
dar să estompez experiența de a fi în viață și de a fi în artă,
ca atunci când ești într-o zi obișnuită,
sau când ești într-una din lucrările mele,
și ai văzut, ai recunoscut cotidianul,
poți muta acea experiență în propria ta viață,
și poate poți vedea arta în viața de zi cu zi.
Eram la liceu în anii '90,
iar studioul meu se umplea tot mai mult cu imagini,
la fel și viața mea.
Iar acest melanj de imagini și obiecte
era un mod prin care încercam să dau un sens materialelor.
De asemenea, eram interesată cum ar putea schimba asta
felul în care experimentăm timpul.
Dacă experimentăm timpul prin materiale,
ce se întâmplă când imaginile și obiectele se confundă în spațiu?
Așa că am început să fac câteva experimente cu imagini.
Dacă ne uităm la anii 1880,
e perioada când primele fotografii au început să se transforme în film.
Erau făcute prin studii pe animale,
pe mișcarea animalelor.
Cai din Statele Unite, păsări din Franța.
Erau aceste studii ale mișcării
care încet, ca zootropii, au devenit film.
Așa că am decis că voi lua un animal
și mă voi juca cu acea idee
despre cum imaginea nu mai e statică, cum se mișcă.
Se mișcă în spațiu.
Am ales ca personaj ghepardul,
fiindcă este cea mai rapidă creatură terestră.
El deține acest record,
iar eu vreau să-l utilizez
ca să fac un fel de băț pentru măsurarea timpului.
Așa arăta în sculptură
mișcându-se în spațiu.
Acest tip de cadru frânt al imaginii, în spațiu,
fiindcă a trebuit să pun hârtie
și să proiectez pe ea.
Apoi am făcut acest experiment cu un fel de cursă,
cu toate aceste unelte noi și un video cu care m-am jucat.
Șoimul iese în față,
ghepardul vine al doilea,
iar rinocerul încearcă să-i prindă din urmă.
Apoi un alt experiment,
mă gândeam cum,
dacă încercăm să ne amintim un lucru care ni s-a întâmplat,
când aveam, să zicem, 10 ani.
E foarte greu să ne amintim ce s-a întâmplat în acel an.
Pentru mine, mă gândesc la un lucru, poate două,
iar acel moment se extinde în mintea mea
și umple întregul an.
Deci nu experimentăm timpul în minute și secunde.
Acesta este un cadru al unui video pe care l-am făcut,
l-am imprimat pe hârtie,
hârtia a fost ruptă și apoi filmul a fost proiectat peste ea.
Am vrut să mă joc cu această idee
despre cum, în imersiunea de imagini
care ne-a învăluit,
cum o imagine poate să crească
și să ne bântuie.
Am avut toate aceste...
acestea sunt trei din 100 de experimente cu imagini
timp de peste un deceniu,
și nu le-am expus niciodată,
și m-am gândit: bine, cum duc asta din studio într-un spațiu public,
păstrând acest tip de energie și experimentare
care se vede într-un laborator,
într-un studio,
și am obținut acest show și mi-am zis:
bine, o să pun biroul în mijlocul camerei.
Așa că mi-am adus biroul și l-am pus în cameră,
și chiar a funcționat în mod surprinzător pentru mine,
de departe era ca o pâlpâire, din cauza ecranelor video.
Avea toate proiectoarele pe ea,
proiectoarele creau spațiu în jurul ei,
dar pâlpâirea te atrăgea ca o flacără.
Apoi erai învăluit de lucrare
la scara familiară tuturor,
ca în fața unui birou sau chiuvetă sau masă,
și te cufunzi înapoi în scară,
această scară unu-la-unu a corpului în relație cu imaginea.
Dar pe această suprafață,
erau proiecțiile pe hârtie fluturând în vânt,
ceea ce crea confuzie referitor la ce era imagine
și ce era obiect.
Deci așa arăta lucrarea într-o cameră mai mare,
și până când am făcut această piesă,
n-am realizat că făcusem efectiv interiorul unui planetariu,
fără măcar să-mi dau seama.
Îmi amintesc, copil fiind, că-mi plăcea să merg la planetariu.
Și pe vremea aceea, planetariul
nu era doar cu imagini uimitoare pe tavan,
dar puteai să vezi însuși proiectorul fluierând și huruind,
și acel aparat uimitor în mijlocul camerei.
Și asta, împreună cu publicul din jur care privea în sus,
fiindcă era public pe vremea aceea,
și văzându-i, experimentând, făcând parte din acel auditoriu.
Aceasta este o imagine descărcată de pe internet,
cu oameni care se fotografiau lucrând.
Îmi place această imagine
fiindcă vezi cum personajele se amestecă cu munca.
Avem această proiecție a umbrei unui vizitator,
și vedem proiecțiile pe cămașa unei persoane.
Erau aceste autoportrete făcute în timp ce lucrau,
apoi postate,
ce păreau ca un fel de proces al fabricării imaginilor.
Și un fel de final.
Dar mi-a amintit și m-a dus înapoi la planetariu,
și la acel interior,
și m-am întors la pictură.
Gândindu-mă cum o pictură, pentru mine,
este despre imaginile interioare pe care le avem.
Sunt atâtea imagini interioare,
iar noi ne concentrăm pe ceea ce este în afară.
Cum păstrăm amintirea în mintea noastră,
cum anumite imagini apar de nicăieri
sau se destramă cu timpul.
Am început să numesc această serie „Imaginea ulterioară”,
ceea ce era o trimtere la ideea că, dacă toți închidem ochii acum,
puteți vedea această pâlpâire care persistă,
și când îi deschidem, ea persistă din nou,
asta se întâmplă tot timpul.
Iar o imagine ulterioară e ceva ce un fotograf nu poate înlocui,
nu simți niciodată asta într-o fotografie.
Asta îți amintește de limitele lentilei unui aparat foto.
Aceasta era ideea de a prelua imaginile din afara mea,
acesta e studioul meu,
și apoi încercarea de a descoperi cum erau reprezentate în interiorul meu.
Așa că rapid,
o să vă arăt cum s-ar putea dezvolta un proces
pentru următoarea piesă.
Poate începe cu o schiță,
sau o imagine pe care o am în minte
din secolul XVIII,
este „Colloseum”-ul lui Piranesi.
Sau un model cât o minge de baschet,
l-am făcut pe o minge de baschet,
vedeți cana roșie în spate.
Iar acest model poate fi pus ca sămânță într-o piesă mai mare,
și acea sămânță poate crește într-o piesă mai mare.
Iar acea piesă poate umple un spațiu foarte, foarte vast.
Dar se poate scurge într-un video făcut cu iPhone-ul meu,
cu o baltă din fața studioului într-o noapte ploioasă.
Aceasta e o imagine ulterioară a picturii din amintirea mea,
și chiar acea pictură se poate estompa la fel ca amintirea.
Aceasta este scara unei imagini foarte mici
din carnetul meu de schițe.
Puteți vedea cum explodează
într-o stație de metrou care se întinde pe trei străzi.
Și puteți vedea cum, mergând în stația de metrou,
e ca o călătorie printre paginile carnetului de schițe,
și puteți vedea un fel de jurnal al lucrărilor într-un spațiu public,
și dați paginile a 20 de ani de muncă
pe măsură ce mergeți cu metroul.
Dar chiar dacă schița aceea are altă origine,
are originea într-o sculptură care urcă șase etaje,
și e o pisică din anul 2002.
Îmi amintesc fiindcă în acea vreme aveam două pisici negre.
Iar asta e imaginea unei lucrări din Japonia,
o puteți vedea în imaginea ulterioră din metrou.
Sau o lucrare din Veneția
unde puteți vedea imaginea gravată în perete.
Sau cum o sculptură pe care am făcut-o la SFMOMA în 2001,
unde am creat această linie dinamică,
cum am furat asta ca să creez o linie dinamică
pe măsură ce cobori la metrou.
Această fuziune a mediilor e foarte interesantă pentru mine.
Deci cum puteți lua o linie tensionată ca o sculptură
și să o puneți într-un afiș?
Sau să utilizați linia ca un desen într-o sculptură
pentru a crea o perspectivă dramatică?
Sau cum poate o pictură să imite procesul de imprimare?
Cum poate o instalație să utilizeze lentila camerei foto
pentru a înrăma un peisaj?
Cum poate o pictură pe sfoară să devină un moment în Danemarca,
în mijlocul unei drumeții?
Și cum, în High Line, poți crea o piesă
care se camuflează în însăși natura
și devine un habitat pentru natura din jur?
Voi încheia cu două piese la care lucrez acum.
Asta se numește „Cer căzut”
și va fi un comision permanent pentru Hudson Valley,
este un fel de planetariu coborât
care se înrădăcinează în pământ.
Și aceasta e o lucrare din 2003 care va fi reinstalată,
va avea o viață nouă la redeschiderea MOMA.
Este o piesă în care sculptura este însăși unealta.
Iar pendulul, când se leagănă,
e folosit ca unealtă pentru a crea piesa.
Deci fiecare morman de obiecte
urcă până la un centimetru de vârful acelui pendul.
Deci avem această combinație de acalmie a acelei frumoase legănări,
dar și tensiunea care poate oricând să distrugă piesa.
Astfel, nu contează unde ajunge oricare dintre aceste piese,
fiindcă pentru mine ideea este
că ele sfârșesc în amintirea voastră cu timpul,
și generează idei dincolo de ele însele.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)