Juana Ramírez de Asbaje rangos teológusok, jogászok
és matematikusok testülete előtt ült.
Új-Spanyolország alkirálya meghívta őket, hogy teszteljék a fiatal nő tudását azzal,
hogy felteszik neki a lehető legnehezebb kérdéseket.
De Juana sikeresen állt minden kihívást,
a bonyolult egyenletektől a filozófiai kérdésekig.
A megfigyelők később ahhoz hasonlították a jelenetet,
mikor "a királyi gálya néhány kenu ellen küzd".
A kihallgatáson részt vevő nő a 17. század közepén született.
Abban az időben Mexikó több mint egy évszázada volt spanyol gyarmat,
mely összetett és sokrétű osztályrendszert eredményezett.
Juana anyai nagyszülei Spanyolországban születtek,
ezáltal Mexikó legmagasabb osztályához tartoztak.
De Juana házasságon kívül született.
Apja, aki spanyol katonai kapitány volt, elhagyta édesanyját, Doña Isabelt,
aki egyedül nevelte Juanát és nővéreit.
Szerencsére nagyapja szerény vagyona kényelmes életet biztosított a családnak.
Doña Isabel pedig határozott példát mutatott lányainak,
sikeresen vezette apja két birtokának egyikét,
írástudatlansága és a korra jellemző nőgyűlölet ellenére.
Talán ez a példa ihlette Juana egész életen át tartó magabiztosságát.
Háromévesen titokban követte idősebb nővérét az iskolába.
Mikor később megtudta, hogy a felsőoktatás csak férfiak számára érhető el,
könyörgött anyjának, engedje meg, hogy álruhában járhasson oda.
Miután kérését elutasították, Juana nagyapja magánkönyvtárában lelt vigaszra.
Serdülőkora kezdetére elsajátította a filozófiai vitát, a latint
és a navatl azték nyelvet.
Juana koraérett intellektusa
felkeltette a mexikóvárosi királyi udvar figyelmét,
és amikor tizenhat éves lett,
az alkirály és felesége udvarhölgynek fogadták fel.
Színdarabjai és versei hol elkápráztatták, hol felháborították az udvart.
Bolond emberek című provokatív versében
hírhedten bírálta a szexista kettős mércét, és elítélte,
hogy a férfiak megrontják a nőket, majd őket vádolják erkölcstelenséggel.
A megosztott fogadtatás ellenére munkájáért továbbra is rajongtak,
és számos házassági ajánlatot kapott.
De Juanát jobban érdekelte a tudás, mint a házasság.
A kor patriarchális társadalmában
csak egy hely volt számára, ahol rátalálhatott.
Az egyház – bár még mindig erős volt a spanyol inkvizíció hatása –
lehetővé tette Juana számára,
hogy hajadonként is megtartsa függetlenségét, és tiszteljék.
Húszéves korában belépett a Santa Paula-i Jeromos-rendi kolostorba,
és felvette új nevét, ami a Sor Juana Inés de la Cruz volt.
Sor Juana éveken keresztül az egyház nagyra becsült kincse volt.
Drámákat, vígjátékokat és értekezéseket írt filozófiából és matematikából
a vallásos zene és költészet mellett.
Hatalmas könyvtárat halmozott fel,
és sok kitűnő tudós meglátogatta.
Miközben a kolostor kincstárosa és levéltárosa volt,
megvédte unokahúgát és nővéreit olyan férfiaktól,
akik megpróbálták kihasználni őket.
De szókimondása miatt végül összetűzésbe került jótevőivel.
1690-ben egy püspök nyilvánosságra hozta
Sor Juana egy ünnepelt prédikációról szóló bizalmas kritikáját.
Kiadványában intette Sor Juanát, hogy szentelje idejét vita helyett imára.
Ő azt válaszolta, hogy Isten nem adott volna a nőknek értelmet,
ha nem akarná, hogy használják.
A vita felkeltette a konzervatív mexikói érsek figyelmét.
Sor Juanát lassan megfosztották tekintélyétől,
kényszerítették, hogy adja el könyveit, és hagyjon fel az írással.
Dühös volt a cenzúra miatt, de nem akarta elhagyni az egyházat,
így keserűen újította meg fogadalmát,
melyet utolsó ellenszegülésként saját vérével írt alá:
"Én, a legrosszabb."
Miután megfosztották tudományos tevékenységétől,
Sor Juana a jótékonyságnak szentelte magát.
1695-ben betegségben hunyt el, melyet nővérei ápolása közben kapott el.
Sor Juanát ma Amerika első feministájaként ismerik.
Számtalan dokumentumfilm, regény és opera szól róla,
és Mexikó 200 pesós bankjegyén is ő van.
A Nobel-díjas Octavio Paz szavaival:
"Nem elég azt mondani, hogy Sor Juana munkássága a történelem terméke;
hozzá kell tennünk, hogy a történelem is az ő munkájának terméke."