We need to build a weather service for water.
Yet, until we collectively demand accountability,
the incentives to fund it will not exist.
The first time I spoke at a conference was here at TED, eight years ago.
Fresh out of grad school, little did I know
that in those few minutes onstage,
I was framing the questions I was going to be asked
for the next decade.
And, like too many 20-somethings,
I expected to solve the world's problems --
more specifically, the world's water problems --
with my technology.
I had a lot to learn.
It was seductive,
believing that our biggest water quality problems persist
because they're so hard to identify.
And I presumed
that we just needed simpler, faster and more affordable sensors.
I was wrong.
While it's true that managing tomorrow's water risk
is going to require better data and more technology,
today we're barely using the little water data that we have.
Our biggest water problems persist because of what we don't do
and the problems we fail to acknowledge.
There's actually little question
about what today's water data is telling us to do as a species:
we need to conserve more,
and we need to pollute less.
But today's data is not going to help us forecast the emerging risks
facing businesses and markets.
It's rapidly becoming useless for that.
It used to carry more value,
but it's never actually told us with any real accuracy
how much water we have
or what's in it.
Let's consider the past decade of water usage statistics
from each of the G20 nations.
Now, what these numbers do not tell you
is that none of these countries directly measures how much water they use.
These are all estimates,
and they're based on outdated models
that don't consider the climate crisis,
nor do they consider its impact on water.
In 2015, Chennai, India's sixth-largest city,
was hit with the worst floods it had seen in a century.
Today, its water reservoirs are nearly dry.
It took three years to get here,
three years of subaverage rainfall.
Now, that's faster than most nations tabulate their national water data,
including the US.
And although there were forecasts
that predicted severe shortages of water in Chennai,
none of them could actually help us pinpoint exactly when or where
this was going to happen.
This is a new type of water problem,
because the rate at which every aspect of our water cycle changes
is accelerating.
As a recent UN warning this month revealed,
we are now facing one new climate emergency every single week.
There are greater uncertainties ahead for water quality.
It's rare in most countries for most water bodies to be tested
for more than a handful of contaminants in a year.
Instead of testing, we use what's called the "dilution model"
to manage pollution.
Now, imagine I took an Olympic-sized swimming pool,
I filled it with fresh water and I added one drop of mercury.
That would dilute down to one part per billion mercury,
which is well within what the World Health Organization
considers safe.
But if there was any unforeseen drop in how much water was available --
less groundwater, less stream flow, less water in the pool --
less dilution would take place,
and things would get more toxic.
So this is how most countries are managing pollution.
They use this model to tell them how much pollution is safe.
And it has clear weaknesses,
but it worked well enough when we had abundant water
and consistent weather patterns.
Now that we don't, we're going to need to invest and develop
new data-collection strategies.
But before we do that, we have to start acting on the data we already have.
This is a jet fuel fire.
As many of you may be aware,
jet fuel emissions play an enormous role in climate change.
What you might not be aware of is that the US Department of Defense
is the world's largest consumer of jet fuel.
And when they consume jet fuel,
they mandate the use of the firefighting foam pictured here,
which contains a class of chemicals called PFAS.
Nobody uses more of this foam than the US Department of Defense,
and every time it's used, PFAS finds its way into our water systems.
Globally, militaries have been using this foam since the 1970s.
We know PFAS causes cancer, birth defects,
and it's now so pervasive in the environment
that we seem to find it in nearly every living thing we test,
including us.
But so far, the US Department of Defense has not been held accountable
for PFAS contamination,
nor has it been held liable.
And although there's an effort underway to phase out these firefighting foams,
they're not embracing safer, effective alternatives.
They're actually using other PFAS molecules,
which may, for all we know, carry worse health consequences.
So today, government accountability is eroding to the point of elimination,
and the risk of liability from water pollution is vanishing.
What types of incentives does this create for investing in our water future?
Over the past decade, the average early stage global investment
in early stage water technology companies
has totaled less than 30 million dollars every year.
That's 0.12 percent of global venture capital for early stage companies.
And public spending is not going up nearly fast enough.
And a closer look at it reveals that water is not a priority.
In 2014, the US federal government was spending 11 dollars per citizen
on water infrastructure,
versus 251 dollars on IT infrastructure.
So when we don't use the data we have,
we don't encourage investment in new technologies,
we don't encourage more data collection
and we certainly don't encourage investment in securing a water future.
So are we doomed?
Part of what I'm still learning
is how to balance the doom and the urgency with things we can do,
because Greta Thunberg and the Extinction Rebellion
don't want our hope -- they want us to act.
So what can we do?
It's hard to imagine life without a weather service,
but before modern weather forecasting,
we had no commercial air travel,
it was common for ships to be lost at sea,
and a single storm could produce a food shortage.
Once we had radio and telegraph networks,
all that was necessary to solve these problems
was tracking the movement of storms.
And that laid the foundation for a global data collection effort,
one that every household and every business depends upon today.
And this was as much the result of coordinated and consistent data collection
as it was the result of producing a culture that saw greater value
in openly assessing and sharing everything that it could find out and discover
about the risks we face.
A global weather service for water would help us forecast water shortages.
It could help us implement rationing well before reservoirs run dry.
It could help us detect contamination before it spreads.
It could protect our supply chains,
secure our food supplies,
and, perhaps most importantly,
it would enable the precise estimation of risk
necessary to insure against it.
We know we can do this because we've already done it with weather.
But it's going to require resources.
We need to encourage greater investment in water.
Investors, venture capitalists:
a portion of your funds and portfolios should be dedicated to water.
Nothing is more valuable
and, after all, businesses are going to need to understand water risks
in order to remain competitive in the world we are entering.
Aside from venture capital,
there are also lots of promising government programs
that encourage economic development through tax incentives.
A new option in the US that my company is using
is called "opportunity zones."
They offer favorable tax treatment for investing capital gains
in designated distressed and low-income areas.
Now, these are areas
that are also facing staggering water risk,
so this creates crucial incentives to work directly with the communities
who need help most.
And if you're not looking to make this type of investment
but you own land in the US,
did you know that you can leverage your land
to conserve water quality permanently
with a conservation easement?
You can assign the perpetual right to a local land trust
to conserve your land
and set specific water quality goals.
And if you meet those goals,
you can be rewarded with a substantial tax discount every year.
How many areas could our global community protect
through these and other programs?
They're powerful because they offer the access to real property
necessary to lay the foundation for a global weather service for water.
But this can only work if we use these programs as they are intended
and not as mere vehicles for tax evasion.
When the conservation easement was established,
nobody could anticipate how ingrained in environmental movements
corporate polluters would become.
And we've become accustomed to companies talking about the climate crisis
while doing nothing about it.
This has undermined the legacy and the impact of these programs,
but it also makes them ripe for reclamation.
Why not use conservation easements as they were intended,
to set and reach ambitious conservation goals?
Why not create opportunities in opportunity zones?
Because fundamentally, water security requires accountability.
Accountability is not corporate polluters sponsoring environmental groups
and museums.
Those are conflicts of interest.
(Applause)
Accountability is:
making the risk of liability too expensive
to continue polluting and wasting our water.
We can't keep settling for words. It's time to act.
And where better to start than with our biggest polluters,
particularly the US Department of Defense, which is taxpayer-funded.
Who and what are we protecting when US soldiers, their families
and the people who live near US military bases abroad
are all drinking toxic water?
Global security can no longer remain at odds with protecting our planet
or our collective health.
Our survival depends on it.
Similarly,
agriculture in most countries depends on taxpayer-funded subsidies
that are paid to farmers to secure and stabilize food supplies.
These incentives are a crucial leverage point for us,
because agriculture is responsible for consuming 70 percent
of all the water we use every year.
Fertilizer and pesticide runoff
are the two biggest sources of water pollution.
Let's restructure these subsidies to demand better water efficiency
and less pollution.
(Applause)
Finally:
we can't expect progress
if we're unwilling to confront the conflicts of interest
that suppress science,
that undermine innovation
and that discourage transparency.
It is in the public interest
to measure and to share everything we can learn and discover
about the risks we face in water.
Reality does not exist until it's measured.
It doesn't just take technology to measure it.
It takes our collective will.
Thank you.
(Applause)
نحن بحاجة إلى أرصاد مياه تشبه الأرصاد الجوية.
ولكن، حتى نطالب جميعًا بتحمل المسؤولية،
لن تتوفر الحوافز لتمويلها.
أول مرة تحدثت فيها في مؤتمر كانت هنا في TED، منذ ثماني سنوات.
متخرج حديثًا، بمعرفة قليلة
حتى أنه في الدقائق القليلة على المسرح،
كنت أؤطر الأسئلة التي ستطرح علي
للعقد التالي.
ومثل كثيرين في العشرينيات من العمر،
توقعت أن أحل مشكلات العالم،
خاصة المشكلات المائية،
بتقنيتي.
كان أمامي الكثير لأتعلمه.
كان مغريًا،
الاعتقاد بأن أكبر مشاكل جودة المياه مستمرة
بسبب صعوبة تحديدها.
وقد افترضت
أننا نحتاج فقط إلى مكتشفات أبسط وأسرع وأرخص.
ولكني كنت مخطئًا.
في حين أنه صحيح أن إدارة مخاطر المياه المستقبلية
ستتطلب بيانات أفضل والمزيد من التقنية،
إلا أننا بالكاد نستخدم حاليًا بيانات المياه القليلة المتاحة لنا.
إن أكبر مشاكل المياه لدينا لا تزال قائمة بسبب ما لا نفعله
والمشاكل التي فشلنا في الاعتراف بها.
في الواقع يوجد سؤال صغير
حول ما تخبرنا بيانات المياه حاليًا بفعله كنوع حي:
علينا أن نخزّن أكثر،
وأن نقلل من التلوث.
لكن البيانات الحالية لن تساعدنا على التنبؤ بالمخاطر الناشئة
التي تواجه الشركات والأسواق.
فهي تصبح عديمة الفائدة بسرعة.
لقد كانت تحمل قيمة أكبر،
ولكنها لم تخبرنا حقيقة بدقة
عن كمية الماء التي لدينا
أو ما تحتويه.
دعونا ننظر في إحصائيات استخدام المياه بالعقد الماضي
لكل دولة من مجموعة العشرين.
ما لا تخبرنا به هذه الأرقام
هو أن أيًا من هذه الدول لا تقيس كمية ما تستهلكه من مياه مباشرة.
كل هذه تقديرات
مبنية على نماذج قديمة
لا تأخذ بالاعتبار أزمة المناخ،
ولا تأخذ بالاعتبار تأثيرها على المياه.
في عام 2015، تشيناي، وهي سادس أكبر مدينة في الهند،
اجتاحتها أسوأ فيضانات شهدتها خلال قرن.
واليوم، خزانات مياهها جافة تقريبًا.
استغرق الأمر ثلاث سنوات للوصول لذلك،
ثلاث سنوات من الأمطار تحت المعدل المتوسط.
هذا أسرع من جدولة معظم الدول لبيانات مياهها الوطنية،
بما فيها الولايات المتحدة.
وعلى الرغم من وجود تكهنات
توقعت نقصًا حادًا في المياه في تشيناي،
لا يمكن لأي منها أن تساعدنا بدقة في تحديد متى وأين
سيحدث هذا.
هذا نوع جديد من مشكلة المياه،
لأن المعدل الذي يتغير فيه كل جانب من جوانب دورة المياه لدينا
يتسارع.
وكما كشف تحذير الأمم المتحدة الأخير هذا الشهر،
فإننا نواجه الآن حالة طوارئ مناخية جديدة كل أسبوع.
وهناك قدر أكبر من عدم اليقين بخصوص جودة المياه.
من النادر في معظم الدول اختبار أغلب المرافق المائية
لأكثر من حفنة من الملوثات في السنة.
وبدلاً من الاختبار، نستخدم ما يسمى "نموذج التخفيف"
للتحكم بالتلوث.
تخيلوا لو أخذت حوض سباحة بالحجم الأوليمبي،
وملأته بالماء العذب وأضفت قطرة من الزئبق.
سوف يخفف ذلك ليصبح جزءًا في المليار من الزئبق،
وهو مناسب لما تعتبره منظمة الصحة العالمية
آمنًا.
ولكن إذا كان هناك أي انخفاض غير متوقع في كمية المياه المتاحة -
كمية أقل من المياه الجوفية، أو تدفق أقل للتيار، أو كمية أقل من المياه في المسبح -
سيحدث تخفيف أقل،
وستصبح الأشياء أكثر سُميّة.
وهكذا تتعامل معظم الدول مع التلوث.
يستخدمون هذا النموذج ليخبرهم مقدار التلوث الآمن.
وهو يحمل نقاط ضعف واضحة،
ولكنه عمل بشكل جيد عندما كانت لدينا مياه وفيرة
وأنماط مناخية متسقة.
وحيث أننا لا نملكها الآن، فسوف نحتاج أن نستثمر ونطور
استراتيجيات جديدة لجمع البيانات.
ولكن قبل أن نفعل ذلك، علينا أن نبدأ في العمل على البيانات التي لدينا بالفعل.
هذا حريق وقود طائرة.
وكما يعلم أكثركم،
انبعاثات وقود الطائرات لها دور كبير في تغير المناخ.
ما قد لا تكونون على علم به هو أن وزارة الدفاع الأمريكية
هي أكبر مستهلك لوقود الطائرات في العالم.
وعندما يستهلكون وقود الطائرات،
يفرضون استخدام رغوة مكافحة الحرائق المصورة هنا،
تحتوي على فئة من المواد الكيميائية تسمى الفاعلات بالسطح الفلوري.
لا أحد يستخدم هذه الرغوة أكثر من وزارة الدفاع الأمريكية،
وفي كل مرة يتم استخدامها، تجد فاعلات السطح الفلوري طريقها إلى شبكات مياهنا.
وعالميًا، تستخدم الجيوش هذه الرغوة منذ سبعينيات القرن الماضي.
نعلم أن فاعلات السطح الفلوري تسبب السرطان والعيوب الخلقية،
وهي الآن منتشرة للغاية في البيئة
حتى أننا نجدها تقريبًا في كل شيء حي نختبره،
بما في ذلك نحن.
لكن حتى الآن، لم تتحمل وزارة الدفاع الأمريكية المسؤولية
على تلوث فاعلات السطح الفلوري،
ولم تُساءل عليه.
وعلى الرغم من الجهود المبذولة للتخلص من رغوة مكافحة الحرائق،
فإنهم لا يحتضنون بدائل أكثر أمانًا وفعالية.
بل يستخدمون جزيئات أخرى من فاعلات السطح الفلوري،
والتي، على حد علمنا، قد تحمل عواقب صحية أسوأ.
حاليًا تتضاءل المسؤولية الحكومية إلى حد الاستبعاد،
وخطر المُساءلة عن تلوث المياه آخذ في التلاشي.
ما أنواع الحوافز التي يخلقها هذا الأمر للاستثمار في مستقبلنا المائي؟
على مدى العقد الماضي، بلغ متوسط الاستثمار العالمي في مرحلة مبكرة
في شركات المرحلة الأولى في تقنية المياه
أقل من 30 مليون دولار لكل عام.
يمثل ذلك 0,12 في المئة من رأس المال الاستثماري العالمي للشركات في مرحلة مبكرة.
والإنفاق العام لا يرتفع بسرعة كافية.
وإلقاء نظرة فاحصة عليه يكشف أن الماء ليس أولوية.
في عام 2014، كانت الحكومة الفيدرالية الأمريكية تنفق 11 دولارًا لكل مواطن
على البنية التحتية للمياه،
مقابل 251 دولار على البنية التحتية لتكنولوجيا المعلومات.
لذلك عندما لا نستخدم البيانات المتوفرة لدينا،
فإننا لا نشجع الاستثمار في التقنيات الجديدة،
ولا نشجع المزيد من جمع البيانات
وبالتأكيد لا نشجع الاستثمار في تأمين مستقبل مائي.
فهل نحن هالكون؟
جزء مما ما زلت أتعلمه
هو كيفية تحقيق التوازن بين الهلاك والعجلة مع الأشياء التي يمكننا القيام بها،
لأن غريتا ثونبرغ وثورة الانقراض
لا يريدون أملنا، وإنما يريدون منا أن نتصرف.
فماذا يمكننا أن نفعل؟
من الصعب تخيل الحياة بدون أرصاد جوية،
ولكن قبل التنبؤ الحديث بالطقس،
لم يكن لدينا سفر جوي،
وكان من الشائع أن تضيع السفن في البحر،
وعاصفة واحدة يمكن أن تنتج نقصًا في الغذاء.
وبمجرد أن أصبح لدينا شبكات الراديو والتلغراف،
كل ما كان ضروريًا لحل هذه المشكلات
كان تتبع حركة العواصف.
وقد وضع ذلك الأساس لجهد عالمي لجمع البيانات،
تعتمد عليه كل أسرة وكل عمل حتى اليوم.
وكان هذا نتيجة جمع البيانات المنسقة والمتسقة
كما كان نتيجة لإنتاج ثقافة شهدت قيمة أكبر
في التقييم العلني لكل ما يمكن أن تجده وتكتشفه
عن المخاطر التي نواجهها.
ستساعدنا خدمة الأرصاد العالمية للمياه على التنبؤ بنقص المياه.
يمكن أن تساعدنا على الترشيد قبل أن تجف الخزانات.
ويمكن أن تساعدنا على اكتشاف التلوث قبل أن ينتشر.
يمكن أن تحمي مصادرنا،
وتؤمن الإمدادات الغذائية،
وربما الأهم من ذلك،
سوف تمكننا من التقدير الدقيق للمخاطر
اللازم للتأمين ضدها.
نحن نعلم أنه يمكننا القيام بذلك لأننا فعلناه بالفعل مع الطقس.
لكن هذا يتطلب موارد.
نحن بحاجة إلى تشجيع المزيد من الاستثمار في المياه.
المستثمرون، وأصحاب رؤوس الأموال:
يجب تخصيص جزء من أموالكم وسنداتكم للمياه.
ليس هناك ما هو أكثر قيمة
وبعد كل شيء، ستحتاج الشركات إلى فهم مخاطر المياه
حتى تبقى قادرة على المنافسة في العالم الجديد.
وبصرف النظر عن رأس المال الاستثماري،
هناك أيضًا الكثير من البرامج الحكومية الواعدة
التي تشجع التنمية الاقتصادية من خلال الحوافز الضريبية.
خيار جديد في الولايات المتحدة تستخدمه شركتي
يسمى "مناطق الفرص."
حيث توفر معاملة ضريبية مميزة لاستثمار مكاسب رأس المال
في المناطق المحددة وذات الدخل المنخفض.
الآن، هذه هي المناطق
التي تواجه أيضًا مخاطر مياه رهيبة،
وهذا يخلق حوافز حاسمة للعمل مباشرة مع المجتمعات
الأكثر حاجة إلى المساعدة.
وإذا كنت لا ترغب في هذا النوع من الاستثمار
ولكنك تملك أرضًا في أمريكا،
فهل تعلم أنه يمكنك الاستفادة من أرضك
للحفاظ على جودة المياه بشكل دائم
بحق الارتفاق والمحافظة؟
يمكنك تعيين الحق الدائم في صندوق أرض محلي
للحفاظ على أرضك
ووضع أهداف محددة لجودة المياه.
وإذا تحققت هذه الأهداف،
يمكن مكافأتك بخصم ضريبي كبير كل عام.
كم عدد المناطق التي يمكن لمجتمعنا العالمي حمايتها
من خلال هذه البرامج وغيرها؟
إنها قوية لأنها توفر الوصول إلى الممتلكات اللازمة
لوضع الأساس لخدمة أرصاد عالمية للمياه.
ولكن هذا لا يمكن أن ينجح إلا إذا استخدمنا هذه البرامج كما هو مقصود
وليس كمجرد أدوات للتهرب من الضرائب.
عندما تم تأسيس الارتفاق والمحافظة،
لم يمكن لأحد التنبؤ بمدى التعمق في حركات البيئة
الذي ستقوم به الشركات الملوثة.
وقد اعتدنا على الشركات التي تتحدث عن أزمة المناخ
في حين لا تفعل شيئًا حيالها.
وقد قوض هذا تراث وتأثير هذه البرامج،
ولكنه يجعلهم أيضًا جاهزين للإصلاح.
لماذا لا يستخدم الارتفاق والمحافظة كما هو مقصود،
لتعيين والوصول إلى أهداف الحفاظ الطموحة؟
لماذا لا ننشئ الفرص في مناطق الفرص؟
لأن الأمن المائي يتطلب المسؤولية بشكل أساسي.
والمسؤولية ليست رعاية الشركات الملوثة للمجموعات البيئية
والمتاحف.
فذلك هو تضارب المصالح.
(تصفيق)
المسؤولية هي:
جعل خطر المُساءلة باهظ التكلفة
بحيث لا يمكن الاستمرار في تلويث المياه وإهدارها.
لا يمكننا الاستمرار بالكلام فقط. حان الوقت للعمل.
حيث من الأفضل أن نعمل أفضل من أكبر الملوثين،
خاصة وزارة الدفاع الأمريكية، التي يُمولها دافعو الضرائب.
من وماذا نحمي عندما يشرب الجنود الأمريكيون وعائلاتهم
والأشخاص الذين يعيشون بالقرب من القواعد العسكرية الأمريكية بالخارج
مياهًا سامة؟
لم يعد الأمن العالمي متعارضًا مع حماية كوكبنا
أو صحتنا الجماعية.
فبقاؤنا يعتمد عليه.
وبالمثل،
تعتمد الزراعة في معظم البلدان على الإعانات المُمولة من دافعي الضرائب
والتي يتم دفعها للمزارعين لتأمين إمدادات الغذاء وتحقيق الاستقرار فيها.
هذه الحوافز هي نقطة ضغط حاسمة بالنسبة لنا،
لأن الزراعة هي المسؤولة عن استهلاك 70 في المئة
من كل المياه التي نستخدمها كل عام.
تسرب الأسمدة والمبيدات
هما أكبر مصدرين لتلوث المياه.
لنُعد هيكلة هذه الإعانات للمطالبة بتحسين كفاءة المياه
وتقليل التلوث.
(تصفيق)
وأخيرًا:
لا يمكننا توقع تقدم
إذا كنا غير مستعدين لمواجهة تضارب المصالح
الذي يقمع العلم،
ويقوض الابتكار
ويثبط الشفافية.
من المصلحة العامة
قياس ومشاركة كل ما يمكننا تعلمه واكتشافه
عن المخاطر التي نواجهها في الماء.
الواقع غير موجود حتى يتم قياسه.
ولا يقتصر الأمر على تقنية لقياسه.
بل يستدعي إرادتنا الجماعية أيضًا.
شكرًا لكم.
(تصفيق)
Necesitamos crear un servicio meteorológico para el agua.
Sin embargo, hasta que no exijamos responsabilidad de manera colectiva,
no tendremos incentivos para financiarlo.
Mi primera experiencia como orador fue en una charla TED hace ocho años.
Recién egresado de un posgrado,
poco sabía que, en esos breves minutos en el escenario,
estaba formulando las preguntas que me harían durante la década siguiente.
Y, como muchos veinteañeros,
mi ambición era resolver los problemas del mundo,
más específicamente, los problemas mundiales del agua,
con mi tecnología.
Tenía mucho que aprender.
Era seductor,
pensar que los mayores problemas de la calidad del agua persisten
porque son tan difíciles de identificar.
Me imaginé
que solo necesitábamos sensores más sencillos, rápidos y asequibles.
Estaba equivocado.
Si bien es cierto que administrar el riesgo del agua en el futuro
va a requerir mejores datos y más tecnología,
hoy apenas usamos los pocos datos que tenemos sobre el agua.
Los mayores inconvenientes con el agua persisten por lo que no hacemos
y por los problemas que no reconocemos.
Si analizamos los datos sobre el agua que tenemos actualmente,
en realidad está muy claro lo que debemos hacer como especie:
debemos conservar más,
y debemos contaminar menos.
Pero los datos de hoy no nos ayudarán a pronosticar los riesgos emergentes
que afectan a las empresas y los mercados.
Están perdiendo utilidad rápidamente.
Solían ser más valiosos,
pero en realidad nunca nos dijeron con certeza
cuánta agua tenemos ni de qué está compuesta.
Consideremos las estadísticas de consumo de agua
en las naciones del G20 durante la última década.
Lo que estas cifras no dicen
es que ninguno de estos países mide directamente la cantidad de agua usada.
Estas son todas estimaciones,
y se basan en modelos obsoletos
que no consideran la crisis climática
ni su impacto en el agua.
En 2015, Chennai, la sexta ciudad más grande de la India,
fue azotada por las peores inundaciones del siglo.
Hoy, sus depósitos de agua están casi secos.
Esto sucedió en tres años,
tres años de precipitaciones inferiores a la media.
Menos de lo que se tarda en tabular los datos sobre el agua
en la mayoría de los países, incluyendo EE.UU.
Y aunque hubo pronósticos
que predijeron una grave escasez de agua en Chennai,
ninguno de ellos pudo ayudarnos a determinar exactamente
cuándo o dónde iba a ocurrir eso.
Este es un nuevo tipo de problema,
porque la velocidad con la que cambia cada aspecto de nuestro ciclo del agua
está aumentando.
Como reveló una advertencia reciente de la ONU este mes,
cada semana nos enfrentamos a una nueva emergencia climática.
Hay mayores incertidumbres en cuanto a la calidad del agua a futuro.
En la mayoría de los países, es raro que las masas de agua se analicen
por más de un puñado de contaminantes cada año.
En lugar de hacer un análisis, usamos el "modelo de dilución"
para controlar la contaminación.
Imaginen que tengo una piscina olímpica,
la lleno con agua dulce y agrego una gota de mercurio.
Sería una dilución de una parte de mercurio por mil millones,
que está dentro del rango de seguridad de la Organización Mundial de la Salud.
Pero si hubiera una disminución imprevista en la cantidad de agua disponible,
menos agua subterránea, menos caudal, menos agua en la piscina,
observaríamos una menor dilución,
y una mayor toxicidad.
Así es como la mayoría de los países manejan la contaminación.
Usan este modelo para decirles cuánta contaminación es segura.
Claramente tiene puntos débiles,
pero funcionó suficientemente bien mientras tuvimos abundante agua
y patrones climáticos consistentes.
Ahora que no los tenemos, tendremos que invertir
y desarrollar nuevas estrategias de recolección de datos.
Pero, antes de hacer eso, hay que actuar sobre los datos que ya tenemos.
Este es un incendio de combustible aéreo.
Como muchos de Uds. sabrán, las emisiones de combustible aéreo
son importantes en el cambio climático.
Lo que quizás no sepan es que el Departamento de Defensa de EE.UU.
es el mayor consumidor mundial de combustible para aviones.
Y, cuando consumen combustible,
exigen el uso de la espuma contra incendios que se muestra aquí,
que contiene unos compuestos químicos llamados "PFAS".
Nadie usa más de esta espuma que el Departamento de Defensa de EE.UU.
y, cada vez que se usa, los PFAS llegan a nuestros sistemas de agua.
A nivel mundial, los militares han usado esta espuma desde la década de los 70.
Sabemos que los PFAS causan cáncer, defectos de nacimiento,
y hay tanto en el medio ambiente
que parece encontrarse en casi todos los seres vivos que analizamos,
incluyéndonos a nosotros.
Hasta ahora, el Departamento de Defensa de EE.UU. no se ha hecho responsable
de la contaminación por PFAS
ni se le ha exigido responsabilidad.
Y, si bien están trabajando para eliminar estas espumas contra incendios,
no están adoptando alternativas más seguras y efectivas.
En realidad están usando otras moléculas de PFAS
que, por lo que sabemos, pueden tener peores consecuencias para la salud.
Hoy, la responsabilidad del gobierno se erosiona hasta casi desaparecer,
y el riesgo de responsabilidad por contaminación de agua se desvanece.
¿Qué tipo de incentivos crea esto para invertir en el futuro del agua?
Durante la última década, la inversión global promedio en etapa inicial,
en empresas de tecnología del agua en etapa inicial,
alcanzó un total de menos de USD 30 millones al año.
Es el 0,12 % del capital de riesgo global para las empresas en etapa inicial.
Y el gasto público no aumenta lo suficientemente rápido.
Una mirada más cercana revela que el agua no es una prioridad.
En 2014, el Gobierno Federal de EE.UU. gastaba USD 11 por ciudadano
en infraestructura hidráulica,
versus USD 251 dólares en infraestructura informática.
Entonces, cuando no usamos los datos que tenemos,
no fomentamos la inversión en nuevas tecnologías,
no fomentamos más recolección de datos
y ciertamente no fomentamos la inversión para asegurar el futuro del agua,
¿estamos condenados?
Algo que aún estoy aprendiendo
es cómo equilibrar la fatalidad y la urgencia con lo que podemos hacer,
porque Greta Thunberg y la "Rebelión contra la Extinción"
no quieren nuestra esperanza, quieren que actuemos.
Entonces, ¿qué podemos hacer?
Es difícil imaginar la vida sin un servicio meteorológico,
pero antes del pronóstico del tiempo moderno,
no había vuelos comerciales,
era común que los barcos se perdieran en el mar,
y una sola tormenta era capaz de producir escasez de alimentos.
Cuando llegaron las redes de radio y telégrafo,
lo único que hacía falta para resolver estos problemas
era seguir el movimiento de las tormentas.
Y eso sentó las bases para un esfuerzo de recolección de datos global,
del que hoy dependen cada hogar y cada negocio.
Esto fue el resultado,
tanto de una recolección de datos coordinada y consistente,
como de producir una cultura que vio un mayor valor
en evaluar y compartir abiertamente todo lo que se pueda averiguar y descubrir
sobre los riesgos que enfrentamos.
Un servicio meteorológico global de agua nos ayudaría a pronosticar su escasez.
Podría ayudarnos con el racionamiento antes de que los depósitos se sequen.
Podría ayudarnos a detectar contaminación antes de que se propague.
Podría proteger las cadenas de suministro,
asegurar los suministros de alimentos,
y, quizás lo más importante,
permitiría una estimación precisa del riesgo
necesaria para asegurar que no suceda.
Sabemos que lo podemos hacer porque ya lo hemos hecho con el clima,
pero va a requerir recursos.
Necesitamos fomentar una mayor inversión en agua.
Inversores, capitalistas de riesgo:
una parte de sus fondos y carteras debería dedicarse al agua.
No hay nada más valioso
y, después de todo, las empresas necesitarán entender los riesgos del agua
para seguir siendo competitivas en el mundo al que estamos ingresando.
Aparte del capital de riesgo,
también hay muchos programas gubernamentales prometedores
que fomentan el desarrollo económico a través de incentivos fiscales.
Una nueva opción en EE.UU. que mi empresa está utilizando
son las "zonas de oportunidad".
Ofrecen un tratamiento fiscal favorable a quien invierte las ganancias de capital
en determinadas regiones deprimidas y con bajos ingresos.
Ahora bien, estas son zonas
que también enfrentan un riesgo de agua alarmante,
entonces esto crea incentivos cruciales para trabajar directamente
con las comunidades que más ayuda necesitan.
Y si no les interesa hacer este tipo de inversión
pero tienen terrenos en EE.UU.,
¿sabían que pueden aprovechar su terreno
para conservar la calidad del agua de forma permanente
con una servidumbre ecológica?
Pueden asignar el derecho perpetuo a un fideicomiso local de terrenos
para conservar su propiedad
y establecer objetivos específicos de calidad del agua.
Y si cumplen esos objetivos,
podrán recibir un descuento impositivo importante cada año.
¿Cuántas zonas podría proteger nuestra comunidad global
a través de estos y de otros programas?
Son poderosos porque ofrecen acceso a los bienes inmuebles
necesarios para sentar las bases
de un servicio meteorológico mundial para el agua.
Pero esto solo puede funcionar
si estos programas se usan como corresponde,
y no como meros vehículos de evasión fiscal.
Cuando se estableció la servidumbre ecológica,
nadie podía anticipar cuán arraigados llegarían a estar
los contaminadores corporativos en los movimientos ambientales.
Nos hemos acostumbrado a las compañías que hablan sobre la crisis climática
pero que no hacen nada al respecto.
Esto ha socavado el legado y el impacto de estos programas,
pero también nos ofrece la oportunidad de recuperarlos.
¿Por qué no usar las servidumbres ecológicas para su propósito original
de establecer y alcanzar objetivos ambiciosos de conservación?
¿Por qué no crear oportunidades en zonas de oportunidad?
Porque, fundamentalmente,
la seguridad del agua requiere responsabilidad.
La responsabilidad no es que los contaminadores corporativos
patrocinen grupos ambientales y museos.
Esos son conflictos de interés.
(Aplausos)
La responsabilidad es
hacer que el riesgo de responsabilidad sea demasiado costoso
para continuar contaminando y desperdiciando nuestra agua.
No podemos seguir conformándonos con las palabras. Es hora de actuar.
Y qué mejor que comenzar con nuestros mayores contaminadores,
especialmente el Departamento de Defensa, financiado por los contribuyentes.
¿A quién y qué protegen si los soldados estadounidenses, sus familias
y las personas que viven cerca de las bases de EE.UU. en el extranjero
beben agua tóxica?
La seguridad global ya no puede ir en contra de la protección del planeta
o de nuestra salud colectiva.
Nuestra supervivencia depende de ello.
De la misma forma, la agricultura en la mayoría de los países
depende de subsidios financiados por los contribuyentes
que se pagan a los agricultores
para asegurar y estabilizar el suministro de alimentos.
Estos incentivos son un punto de influencia vital para nosotros,
porque la agricultura es responsable
del 70 % del consumo anual de agua.
La escorrentía de fertilizantes y también de pesticidas
son las dos mayores fuentes de contaminación del agua.
Reestructuremos estos subsidios para exigir una mejor eficiencia del agua
y menos contaminación.
(Aplausos)
Finalmente,
no podemos esperar progreso
si no estamos dispuestos a enfrentar los conflictos de intereses
que suprimen la ciencia,
que socavan la innovación
y que desalientan la transparencia.
Es de interés público el medir y compartir
todo lo que podemos aprender y descubrir
sobre los riesgos que enfrentamos con respecto al agua.
La realidad no existe hasta que se mide.
No basta con tecnología para medirla.
Se necesita nuestra voluntad colectiva.
Gracias.
(Aplausos)
Nous devons créer un service météorologique pour l'eau.
Jusqu'à ce que, collectivement, nous exigions des comptes,
il n'y aura pas d'incitations à le financer.
Ma première intervention à une conférence, c'était à TED, il y a huit ans.
Je sortais de l'université,
j'ignorais qu'en ces quelques minutes sur scène,
je définissais les questions que l'on allait me poser
durant la décennie suivante.
Comme beaucoup de gens dans la vingtaine,
je m'attendais à résoudre les problèmes mondiaux --
plus spécifiquement, les problèmes mondiaux liés à l'eau --
avec mes technologies.
J'avais tant à apprendre.
C'était séduisant
de croire que nos plus gros problèmes de qualité de l'eau persistaient
car ils étaient si difficiles à identifier.
Je supposais
que nous n'avions besoin que de capteurs plus simples, rapides et abordables.
J'avais tort.
S'il est vrai que gérer les risques de demain liés à l'eau
nécessitera de meilleures données et plus de technologie,
aujourd'hui, on utilise à peine le peu de données qu'on a sur l'eau.
Nos plus gros problèmes liés à l'eau persistent à cause de ce qu'on ne fait pas
et des problèmes qu'on ne reconnaît pas.
Il y a peu de doutes
sur ce que les données actuelles sur l'eau nous demande en tant qu'espèce :
nous devons plus économiser
et nous devons moins polluer.
Mais les données actuelles n'aideront pas à prévoir les nouveaux risques
pour les entreprises et les marchés.
Elles deviennent vite inutiles dans ce domaine.
Elles avaient plus de valeur
mais elles ne nous ont jamais indiqué avec grande précision
notre quantité d'eau
ou ce qu'elle contient.
Considérons les statistiques sur l'utilisation de l'eau
de la dernière décennie pour chacune des nations du G20.
Ce que ces chiffres ne vous disent pas,
c'est qu'aucun de ces pays ne mesure directement son utilisation de l'eau.
Ce sont des estimations
et elles s'appuient sur des modèles dépassés
qui ne considèrent pas la crise climatique
ou son incidence sur l'eau.
En 2015, Chennai, la sixième plus grosse ville indienne,
a été touchée par les pires inondations qu'elle ait vues depuis un siècle.
Aujourd'hui, ses réservoirs d'eau sont presque vides.
Il a fallu trois ans pour en arriver là
avec des précipitations plus faibles que la moyenne.
C'est plus rapide que la compilation des données sur l'eau
de la majorité des nations, y compris les États-Unis.
Même s'il y avait des estimations
prédisant de graves pénuries d'eau à Chennai,
aucune d'entre elles ne pouvait nous aider à identifier exactement quand ni où
cela allait se produire.
C'est un nouveau genre de problème lié à l'eau
car le rythme de tous les aspects des changements de notre cycle de l'eau
est en train de s'accélérer.
Comme un avertissement de l'ONU de ce mois-ci l'a révélé,
nous sommes confrontés, chaque semaine, à une nouvelle urgence climatique.
Il y a de plus grandes incertitudes sur la qualité de l'eau à venir.
C'est rare dans la plupart des pays que les étendues d'eau soient testées
pour plus d'une poignée de contaminants par an.
Au lieu de tester, nous utilisons le « modèle de dilution »
pour gérer la pollution.
Imaginez que je prenne une piscine olympique,
que je la remplisse d'eau fraîche et y j'ajoute une goutte de mercure.
Cela se diluerait et représenterait un millionième de mercure,
ce qui est bien inférieur à ce que l'OMS
considère sans danger.
Mais s'il y avait une baisse imprévue de la quantité d'eau disponible --
moins d'eaux souterraines, d'écoulements, moins d'eau dans la piscine --
il y aurait moins de dilution
et les choses deviendraient plus toxiques.
Voici comment la plupart des pays gèrent la pollution.
Ils utilisent ce modèle pour leur dire quelle pollution est sans danger.
Il y a là de claires vulnérabilités
mais cela a assez bien marché avec une eau abondante
et des régimes climatiques réguliers.
Maintenant que ce n'est plus le cas, nous allons devoir investir et développer
de nouvelles stratégies de collecte de données.
Avant de faire cela, nous devons commencer à agir avec les données que nous avons.
Voici un incendie de carburéacteur.
Comme vous le savez peut-être,
les émissions du kérosène ont un rôle dans le changement climatique.
Vous ne savez peut-être pas que le département américain de la défense
est le plus gros consommateur mondial de kérosène.
Quand il consomme du kérosène,
il mandate l'utilisation d'une mousse extinctrice, comme sur cette image,
contenant des produits chimiques : les tensioactifs fluorés.
Personne n'utilise cette mousse à part le département américain de la défense
et à chaque utilisation, ces tensioactifs vont jusqu'à nos réseaux d'eau.
Dans le monde, les armées utilisent cette mousse depuis les années 70.
Les tensioactifs fluorés entraînent cancers et malformations congénitales
et sont si omniprésents dans l'environnement
que nous les trouvons dans presque tous les organisme vivants que nous testons,
nous y compris.
Mais jusqu'ici, le département américain de la défense n'a pas été tenu responsable
pour la contamination aux tensioactifs fluorés
ni poursuivi.
Même s'il y a un actuellement un effort pour éliminer ces mousses extinctrices,
ils n'adoptent pas d'alternatives plus sûres ou efficaces.
Ils utilisent d'autres molécules de tensioactifs fluorés
qui pourraient avoir de pires conséquences sur la santé.
Aujourd'hui, la responsabilité du gouvernement s'érode,
et le risque de responsabilité pour la pollution de l'eau disparaît.
Quel genre de motivations cela crée-t-il pour investir dans l'avenir de notre eau ?
Au cours de la dernière décennie, l'investissement initial mondial moyen
dans les entreprises des technologies de l'eau
était de moins de 30 millions de dollars par an au total.
C'est 0,12% du capital de risque mondial pour les entreprises en amorçage.
Les dépenses publiques n'augmentent pas assez vite.
Un examen plus approfondi révèle que l'eau n'est pas une priorité.
En 2014, le gouvernement américain dépensait 11 dollars par citoyen
pour l'infrastructure hydraulique,
contre 251 dollars pour l'infrastructure informatique.
Quand nous n'utilisons pas les données que nous avons,
nous n'encourageons pas l'investissement dans les nouvelles technologies,
ni plus de collectes de données
et certainement pas l'investissement pour assurer l'avenir de l'eau.
Sommes-nous condamnés ?
En partie, j'apprends toujours
comment contrebalancer la tragique destinée et l'urgence
par des choses que nous pouvons faire,
parce que Greta Thunberg et l'Extinction Rebellion
ne veulent pas de notre espoir, mais de nos actions.
Que pouvons-nous faire ?
Il est difficile d'imaginer la vie sans un service météorologique,
mais avant les prévisions météorologiques modernes,
nous n'avions pas de transport aérien commercial,
il était courant que des bateaux soient perdus en mer
et une seule tempête pouvait entraîner une pénurie alimentaire.
Avec les réseaux radiophoniques et télégraphiques,
tout ce qui était nécessaire pour résoudre ces problèmes
était de suivre le mouvement des tempêtes.
Cela a établi les fondations d'un effort mondial de collecte de données
dont dépendent aujourd'hui tous les foyers et toutes les entreprises.
C'est autant le résultat d'une collecte de données coordonnée et régulière
que le résultat
de l'établissement d'une culture qui voyait une grande valeur
dans l'évaluation ouverte et le partage de tout ce qu'elle pouvait découvrir
quant aux risques auxquels nous sommes confrontés.
Un service météorologique mondial pour l'eau
pourrait nous aider à prévoir les pénuries d'eau.
Il pourrait nous aider à mettre en place un rationnement
bien avant que les réservoirs ne s'assèchent,
à détecter une contamination avant qu'elle ne se répande,
à protéger nos chaînes d'approvisionnement,
à assurer l'approvisionnement alimentaire et peut-être le plus important,
il nous permettrait de faire une estimation précise du risque
nécessaire pour nous en prémunir.
Nous savons que nous pouvons le faire, nous l'avons fait avec la météo.
Mais cela va nécessiter des ressources.
Nous devons encourager plus d'investissement dans l'eau.
Investisseurs, investisseurs en capital-risque :
une part de vos fonds et portefeuilles devrait être dédiée à l'eau.
Rien n'a plus de valeur
et les entreprises auront besoin de comprendre les risques liés à l'eau
afin de demeurer compétitives dans le monde vers lequel nous allons.
À part le capital-risque,
il y a beaucoup de programmes gouvernementaux prometteurs
qui encouragent le développement économique via des avantages fiscaux.
Une nouvelle option aux États-Unis que mon entreprise utilise :
les « zones d'opportunité ».
Ils offrent un traitement fiscal avantageux
pour l'investissement des plus-values
dans des zones déterminées en détresse et à faibles revenus.
Ce sont des zones
également confrontées à d'énormes risques liés à l'eau
donc cela établit des incitations cruciales
pour travailler avec les communautés qui ont le plus besoin d'aide.
Si vous ne cherchez pas à faire ce genre d'investissement
mais possédez du terrain,
saviez-vous que vous pouvez mettre votre terrain à profit
pour préserver de façon permanente la qualité de l'eau
avec une servitude environnementale ?
Vous pouvez donner le droit perpétuel à une fiducie foncière locale
de préserver votre terrain
et établir des objectifs de qualité de l'eau.
Si vous atteignez ces objectifs,
vous pouvez être récompensé
avec un important rabais fiscal chaque année.
Combien de zones notre communauté mondiale pourrait-elle protéger
via ces programmes et d'autres ?
Ils sont formidables car ils offrent l'accès à une vraie propriété
nécessaire pour établir les fondations
d'un service météorologique mondial pour l'eau.
Cela ne peut marcher que si nous utilisons ces programmes
pour ce pour quoi ils sont prévus
et pas comme de simples vecteurs de fraude fiscale.
Quand la servitude environnementale a été créée,
personne ne pouvait anticiper que les entreprises pollueuses
soient si ancrées dans les mouvements environnementaux.
Nous sommes habitués
à ce que les entreprises parlent de la crise environnementale
sans rien y faire.
Cela a sapé l'héritage et l'influence de ces programmes
mais les a aussi préparés à une réhabilitation.
Pourquoi ne pas utiliser les servitudes environnementales comme prévu,
pour établir et atteindre des objectifs de conservation ambitieux ?
Pourquoi ne pas créer des opportunités dans des zones sans opportunités ?
Car fondamentalement, la sécurité de l'eau nécessite une responsabilisation.
La responsabilisation, ce ne sont pas des entreprises pollueuses
sponsorisant des groupes environnementaux et des musées.
C'est un conflit d'intérêts.
(Applaudissements)
La responsabilisation, c'est :
rendre trop cher l'engagement de sa responsabilité
pour que l'on continue à polluer et gaspiller notre eau.
Nous ne pouvons plus nous contenter de mots.
Il est temps d'agir.
Quel meilleur point de départ que nos plus gros pollueurs,
en particulier le département américain de la défense,
qui est financé par les contribuables.
Qui et que protégeons-nous quand les soldats américains, leurs familles
et les gens vivant à l'étranger près de bases militaires américaines
boivent tous de l'eau toxique ?
La sécurité mondiale ne peut plus être en opposition avec la protection
de notre planète ou de notre santé collective.
Notre survie en dépend.
De façon similaire,
l'agriculture dépend souvent
de subventions financées par les contribuables
et payées aux fermiers
pour assurer et stabiliser l'approvisionnement alimentaire.
Ces aides sont un point de levier crucial pour nous
car l'agriculture est responsable
de 70% de notre consommation annuelle d'eau.
Le ruissellement des engrais et des pesticides
sont les deux plus grosses sources de pollution de l'eau.
Restructurons ces subventions pour exiger une meilleure efficacité hydrique
et moins de pollution.
(Applaudissements)
Finalement :
impossible d'attendre des progrès
en n'étant pas prêts à confronter les conflits d'intérêts
qui répriment la science,
qui sapent l'innovation
et qui découragent la transparence.
Il est dans l'intérêt public
de mesurer et partager tout ce que nous apprenons et découvrons
sur les risques liés à l'eau.
La réalité n'existe pas tant qu'elle n'est pas mesurée.
La technologie ne suffit pas à la mesurer.
Il nous faut de la volonté collective.
Merci.
(Applaudissements)
Dobbiamo creare un servizio meteorologico per l'acqua.
Ma finché non chiediamo collettivamente un'assunzione di responsabilità,
non ci saranno gli incentivi per finanziarlo.
La mia prima volta a una conferenza è stata qui a TED, otto anni fa.
Appena laureato, non avevo idea
che in quei pochi minuti sul palco,
avrei definito le domande che mi sarebbero state poste
per il seguente decennio.
E, come troppi ventenni,
mi aspettavo di risolvere i problemi del mondo,
nello specifico, i problemi idrici del mondo,
con la mia tecnologia.
Avevo molto da imparare.
È stato allettante,
credere che i nostri maggiori problemi sulla qualità dell'acqua persistessero
perché erano così difficili da identificare.
E ho pensato
che avessimo solo bisogno di sensori più semplici, veloci e accessibili.
Mi sbagliavo.
Se è vero che affrontare i rischi idrici nel futuro
richiederà dati migliori e una maggiore tecnologia,
oggi usiamo a malapena i pochi dati sull'acqua che abbiamo.
I nostri maggiori problemi idrici persistono a causa di ciò che non facciamo
e dei problemi che non riconosciamo.
Ci sono pochi dubbi
su quello che i dati idrici odierni ci dicono di fare in quanto specie:
dobbiamo risparmiare di più
e inquinare meno.
Ma i dati attuali non ci aiuteranno a prevedere i rischi emergenti
rivolti alle aziende e ai mercati.
Stanno diventato velocemente inutili per questo scopo.
Prima avevano un maggiore valore,
ma non ci hanno mai detto, con reale precisione,
quanta acqua abbiamo
o cosa contenga.
Consideriamo le statistiche sull'uso dell'acqua nell'ultimo decennio
di ogni nazione del G20.
Ciò che questi numeri non vi dicono
è che nessuna di queste nazioni misura direttamente quanta acqua usa.
Si tratta di stime,
basate su modelli obsoleti
che non considerano la crisi climatica,
o il suo impatto sull'acqua.
Nel 2015, Chennai, la sesta città più grande dell'India,
è stata colpita dalla peggiore inondazione vista in un secolo.
Oggi, le sue riserve idriche sono quasi asciutte.
Ci sono voluti tre anni per arrivarci,
tre anni di piogge al di sotto della media.
È più veloce della compilazione di dati idrici della maggior parte delle nazioni,
compresi gli USA.
E nonostante ci fossero state delle previsioni
che avevano anticipato le gravi carenze idriche di Chennai,
nessuna poteva aiutarci a determinare esattamente quando o dove
sarebbe accaduto.
Si tratta di un nuovo problema idrico,
perché la velocità con cui ogni aspetto del nostro ciclo idrologico cambia
sta aumentando.
Come ha rivelato questo mese un recente avviso dell'ONU,
affrontiamo ogni settimana una nuova emergenza climatica.
Ci aspettano maggiori incertezze sulla qualità dell'acqua in futuro.
Nella maggior parte delle nazioni è raro che i corpi idrici siano testati
per più di qualche contaminante all'anno.
Al posto dei test, usiamo ciò che chiamiamo "modello di diluizione"
per controllare l'inquinamento.
Immaginate che prenda una piscina olimpionica,
la riempia di acqua fresca e aggiunga una goccia di mercurio.
Così si diluirebbe il mercurio di una parte per miliardo,
ben al di sotto di quello che considera sicuro
l'Organizzazione mondiale della sanità.
Ma se ci fosse un calo imprevisto nella quantità d'acqua disponibile,
meno acqua sotterranea, minore portata, meno acqua nella piscina,
ci sarebbe meno diluizione,
e la situazione diverrebbe più tossica.
È così che la maggior parte delle nazioni si occupa dell'inquinamento.
Usano questo modello per sapere quanto inquinamento è sicuro.
Ha delle carenze evidenti,
ma ha funzionato a sufficienza quando c'era acqua in abbondanza
e un andamento meteorologico costante.
Ora che tutto ciò non esiste più, dovremo sviluppare e investire
in nuove strategie di raccolta dati.
Ma prima di farlo, dobbiamo iniziare ad agire sui dati che già abbiamo.
Questo è un incendio da carburante per aerei.
Come molti di voi sapranno,
queste emissioni giocano un ruolo enorme nel cambiamento climatico.
Ciò che forse non saprete è che il Dipartimento di difesa americano
è il più grande consumatore mondiale di carburante per aerei.
Quando consumano carburante
ordinano l'uso degli schiumogeni antincendio mostrati qui,
i quali contengono una classe di sostanze chimiche denominate PFAS.
Nessuno usa questa schiuma più del Dipartimento di difesa americano,
e ogni volta che si usai PFAS entrano nel nostro sistema idrologico.
A livello mondiale, i militari hanno usato questa schiuma sin dagli anni '70.
Sappiamo che i PFAS causano tumori, malformazioni congenite,
e sono ormai talmente pervasivi nell'ambiente,
che sembrano trovarsi in ogni essere vivente che testiamo,
noi compresi.
Ma finora il Dipartimento di difesa non è stato ritenuto responsabile
per la contaminazione da PFAS
né perseguibile.
Malgrado i tentativi per eliminare gradualmente questi schiumogeni,
non si stanno adottando alternative più sicure ed efficaci.
Si stanno usando altre molecole PFAS,
che potrebbero avere conseguenze peggiori per la salute.
Oggi, la responsabilità del governo sta diminuendo
al punto di essere eliminata,
e sta scomparendo il rischio dell'accusa di inquinamento.
Che incentivi crea tutto ciò per investire nel futuro delle nostre acque?
Durante lo scorso decennio, l'investimento medio mondiale
in società di tecnologia idrica in fase iniziale
ha totalizzato meno di 30 milioni di dollari annui.'
lo 0,12% del capitale di rischio globale per le società in fase iniziale.
E la spesa pubblica non aumenta abbastanza velocemente.
Un'ulteriore analisi rivela che l'acqua non è una priorità.
Nel 2014, il governo federale americano ha speso 11 dollari per cittadino
nelle infrastrutture idriche,
contro i 251 dollari per le infrastrutture di tecnologia informatica.
Quindi, quando non usiamo i dati che abbiamo,
non incoraggiamo l'investimento in nuove tecnologie,
né ulteriori raccolte dati,
e non incoraggiamo l'investimento per assicurare un futuro all'acqua.
Quindi siamo condannati?
Parte di ciò che sto ancora imparando
è come conciliare catastrofe e urgenza con ciò che possiamo fare,
perché Greta Thunberg e l'Extinction Rebellion
non vogliono la nostra speranza, vogliono che agiamo.
Cosa possiamo fare allora?
È difficile immaginare una vita senza servizio meteorologico,
ma prima delle previsioni meteorologiche moderne,
non avevamo un trasporto commerciale aereo,
era normale per le navi perdersi in mare,
e una sola tempesta poteva causare una carenza di cibo.
Con l'arrivo delle reti, radiofonica e telefonica,
tutto ciò che serviva per risolvere i problemi
era monitorare i movimenti delle tempeste.
Questo ha posto le basi per una raccolta dati mondiale,
dalla quale dipendono oggi tutte le case e le aziende.
È stato il risultato di una raccolta dati coordinata e continua
e della creazione di una cultura che trovava un maggior valore
nel valutare e condividere apertamente tutto ciò che poteva scoprire
sui rischi che corriamo.
Un servizio meteorologico mondiale per l'acqua
ci aiuterebbe a prevederne le carenze.
Ci aiuterebbe a realizzare il razionamento molto prima che le riserve si esauriscano.
Ci aiuterebbe a rilevare la contaminazione prima chi si diffonda,
a proteggere le nostre filiere,
ad assicurare le risorse alimentari,
e forse, più di tutto,
renderebbe possibile la stima precisa del rischio
necessaria per prevenirlo.
Possiamo farlo perché lo abbiamo già fatto con il meteo.
Ma ci sarà bisogno di risorse.
Dobbiamo incoraggiare un maggiore investimento nell'acqua.
Investitori, capitalisti di ventura:
parte dei vostri fondi e del portafoglio dovrebbe rivolgersi all'acqua.
Niente è più prezioso
e, dopotutto, le aziende avranno bisogno di comprendere i rischi idrici
per restare competitive nel mondo in cui stiamo entrando.
Oltre al capitale di rischio,
ci sono anche numerosi programmi del governo
che incoraggiano lo sviluppo economico attraverso incentivi fiscali.
Una nuova opzione negli USA, che la mia società sta usando,
si chiama "zone di opportunità".
Offrono un trattamento fiscale agevolato per investire la plusvalenza
in determinate aree in difficoltà e a basso reddito.
Queste sono aree
che stanno affrontando anche enormi rischi idrici,
così si creano incentivi cruciali
per lavorare direttamente con le comunità che necessitano di maggiore aiuto.
Se non volete fare questo tipo di investimento
ma possedete un terreno negli USA,
sapevate che potete sfruttare il vostro terreno
per preservare in modo permanente la qualità dell'acqua
tramite la servitù di conservazione?
Potete attribuire il diritto perenne a un trust fondiario locale
per preservare il vostro terreno
e stabilire obiettivi specifici di qualità dell'acqua.
Se li raggiungete
potete essere premiati ogni anno con una sostanziale riduzione fiscale.
Quante aree potrebbe proteggere la nostra comunità mondiale
attraverso questi e altri programmi?
Sono formidabili perché offrono l'accesso a beni immobili
necessari per porre le basi di un servizio meteorologico mondiale per l'acqua.
Ma funziona solo se usiamo questi programmi in modo appropriato
e non come meri strumenti per l'evasione fiscale.
Quando la servitù di conservazione fu stabilita
nessuno poteva prevedere quanto si sarebbero radicate
le aziende inquinanti nei movimenti ambientali.
Ci siamo abituati alle compagnie che parlano di crisi climatica
mentre non fanno nulla al riguardo.
Ciò ha sminuito l'eredità e l'impatto di questi programmi,
ma li ha anche resi pronti per una riqualificazione.
Perché non usare le servitù di conservazione
come le hanno concepite
per stabilire e raggiungere ambiziosi obiettivi di conservazione?
Perché non creare opportunità nelle zone di opportunità?
Perché, fondamentalmente, la sicurezza dell'acqua richiede responsabilizzazione.
La responsabilizzazione non sono le aziende inquinanti
che sponsorizzano i gruppi ambientali e i musei.
Questi sono conflitti d'interesse.
(Applausi)
La responsabilizzazione è:
rendere troppo costoso il rischio della responsabilità legale
per continuare a inquinare e sprecare le nostre acque.
Non possiamo accontentarci delle parole, è tempo di agire.
E quale migliore punto di partenza, se non i nostri maggiori inquinatori,
in particolare il Dipartimento di difesa americano, sovvenzionato dai contribuenti.
Chi e cosa proteggiamo quando i soldati, le loro famiglie
e le persone che vivono vicino a basi militari USA all'estero
bevono tutti acqua tossica?
La sicurezza mondiale non può più essere in disaccordo
sulla difesa del nostro pianeta e sulla nostra salute collettiva.
La nostra sopravvivenza dipende da questo.
Allo stesso modo,
l'agricoltura nella maggioranza dei Paesi
dipende dai sussidi finanziati dai contribuenti
versati ai contadini per garantire e stabilizzare le scorte alimentari.
Questi incentivi, per noi, sono un punto di leva cruciale,
poiché l'agricoltura è responsabile del consumo del 70%
dell'acqua che utilizziamo annualmente.
Il ruscellamento di fertilizzanti e i pesticidi
sono le due maggiori fonti di inquinamento dell'acqua.
Riorganizziamo questi sussidi per chiedere migliore efficienza idrica
e un inquinamento minore.
(Applausi)
Per concludere:
non possiamo aspettarci il progresso
se non siamo disposti ad affrontare i conflitti di interesse
che soffocano la scienza,
minano l'innovazione
e scoraggiano la trasparenza.
È nell'interesse pubblico
misurare e condividere tutto ciò che possiamo imparare e scoprire
sui rischi idrici che affrontiamo.
La realtà non esiste finché non è misurata.
Per misurarla, la tecnologia da sola non basta.
Serve la nostra volontà collettiva.
Grazie.
(Applausi)
물을 위한 기상사업을 구축해야 합니다.
지금처럼 전체의 책임만 주장하면
그 사업에 자금을 댈 인센티브는 생기지 않을 것입니다.
저는 8년 전 이곳 TED에 처음으로 나와 발표했습니다.
대학원을 갓 졸업하여 많은 것을 알지 못한 채
연단 위에서 몇 분간
저는 다음 10년 동안 자신에게 던질
질문을 구상하고 있었습니다.
다른 20대가 대체로 그렇듯이
제가 세계적인 문제를 해결할 수 있다고 생각했죠.
구체적으로 말하자면 세계의 물 문제를
저의 기술로 해결하리라 믿었습니다.
아직 한참 모르고 있었습니다.
그렇게 믿고 싶었습니다.
우리에게 거대한 수질 문제가 끈질기게 남아있는 이유는
수질 오염 여부를 확인하기 힘들기 때문이라고요.
그리고 저는
그저 더 간단하고 빠르며 저렴한 센서가 있으면 된다고 생각했습니다.
그 생각은 틀렸습니다.
비록 미래의 물 위험을 관리하기 위해서
더 많은 데이터와 기술이 필요하겠지만
지금 우리는 가지고 있는 작은 데이터조차 거의 활용하지 않습니다.
가장 커다란 물 문제가 남아있는 이유는 우리가 실천하지 않기 때문이고
인식하지 못하는 문제가 있기 때문입니다.
사실 오늘날 물에 대한 정보가
인류에게 요구하는 실천은 그렇게 많지 않습니다.
더 아껴 쓰고
덜 오염시켜야 합니다.
그러나 지금의 데이터는 기업과 시장이 직면하는 새로운 위협을
예측하는 데에는 도움이 되지 않을 것입니다.
데이터는 그러한 목적에는 빠르게 불필요해지고 있습니다.
이는 지금까지 많은 가치를 이끌어냈지만
실제로 정확한 정보를 제공한 적은 없습니다.
우리에게 얼마나 많은 물이 남아있고
물 안에 무엇이 있는지.
지난 10년간 G20 국가에서 사용한
물 통계 자료를 봅시다.
이 수치로는 알 수 없습니다.
어떠한 나라도 얼마나 많은 물을 사용했는지 직접 측정하지 않았습니다.
이는 모두 추정치이며
오래된 모델에 기반했습니다.
이 모델은 기후 위기를 예측하는 데 사용하지 않으며
기후 위기가 물에 주는 영향 또한 고려하지 않았습니다.
2015년 인도에서 여섯 번째로 큰 도시 첸나이에서
지난 한 세기 동안 볼 수 없었던 최악의 홍수가 일어났습니다.
오늘날 첸나이의 저수지는 거의 말라붙었습니다.
저수지가 마르는 데
3년 동안 강우량은 지속적으로 표준 미달이었습니다.
대부분의 나라에서 국제 물 데이터를 표로 작성하는 시간보다 빠르며
미국도 마찬가지입니다.
심각한 물 부족 현상을 예보하는 체계가
첸나이에 있었음에도 불구하고
어느 것도 언제 어디서 이런 현상이 발생할지 정확히 찾아내는데
실제로 도움이 되지 못했죠.
이는 새로운 형태의 물 문제입니다.
왜냐하면 물이 순환하고 변화하는 양상 전체가
가속화되고 있기 때문입니다.
이번 달 UN에서 발표한 경고에 따르면
우리는 이제 매 주마다 새로운 기후 비상사태를 겪습니다.
수질 조사는 훨씬 더 불확실합니다.
한 해 한 줌 남짓의 오염물질을 발견하기 위해
대부분의 수역을 점검하는 나라는 거의 없습니다.
수역 전체를 점검하는 대신
‘희석 모형’이라는 모델을 사용해 오염을 관리합니다.
올림픽 경기장 크기의 수영장에 담수를 채워
수은을 한 방울 넣었다고 가정해봅시다.
이 수은은 10억 분의 1 수준으로 희석되는데
이 정도는 세계보건기구(WHO)에서 안전하다고 평가하는 수준입니다.
그러나 예측하지 못한 오염물질이 실제로 사람이 사용하는 물,
지하수와 하천 그리고 개울처럼 양이 적은 물에 들어오면
희석 비율이 낮아지고
독성은 높아집니다.
대부분의 국가에서 이렇게 오염을 관리합니다.
희석 모형을 사용해 어떤 수준의 오염이 안전한지 말합니다.
여기엔 분명히 약점이 있지만
물론 물이 충분하고 기상 패턴이 일관적으로 유지된다면
큰 문제 없이 적용할 수 있습니다.
하지만 이제 상황이 바뀌었습니다.
새로운 데이터 수집 전략을 개발하기 위해 투자해야 합니다.
그러나 그 전에 이미 확보한 데이터를 바탕으로 실천을 시작해야 합니다.
이것은 제트 연료 사출 장면입니다.
많은 분이 아시겠지만
제트 연료 배출은 기후 변화에 엄청난 악영향을 미칩니다.
여러분이 잘 모를 수도 있는 사실은 미국 국방성이
세계에서 가장 많이 제트 연료를 사용한다는 사실입니다.
미 국방성이 제트 연료를 사용할 때
이 사진처럼 화재 진압용 거품 형태로 사용하게끔 지시하는데
여기에 PFAS(과불화옥테인술폰산) 라는 화학물질이 들어있습니다.
누구도 미 국방성보다 이 거품을 많이 사용하지 않으며
이 거품을 사용할 때마다 PFAS는 하천의 물길로 흘러 들어갑니다.
전 세계의 군사기관은 1970년부터 이 거품을 사용해왔습니다.
우리는 PFAS가 암과 기형 출산을 유발한다는 사실을 압니다.
이제 PFAS는 환경 구석구석 스며들어
우리가 검사하는 모든 생명체로부터 발견됩니다.
우리 자신을 포함해서 말이죠.
하지만 지금까지도 미 국방성은
PFAS 오염에 책임을 지지 않으며
법적 의무도 지지 않습니다.
이 화재진압용 거품 사용을 폐지하려는 노력이 진행 중이지만
미 국방성은 더 안전하고 효과적인 대안을 채택하지 않습니다.
그들은 실제로 다른 PFAS 분자도 사용하는데
모두가 알듯 건강에 더 나쁜 문제를 초래할 수 있습니다.
오늘날 정부의 책임은 점점 침식되어 사라져 버리고
수질 오염으로 인한 위험에 대한 법적 책임도 사라지고 있습니다.
어떤 인센티브로 물의 미래를 위해 투자하게 할 수 있을까요?
지난 10년 동안, 창업한 지 얼마 안 된 물 기술 회사에 대한
초기 국제 투자는
연간 3천억 달러 미만이었습니다.
이는 창업 초기 회사에 투자되는 국제 벤처 자금의 0.12%에 불과하며
공공 투자는 빠르게 따라잡지 못합니다.
이 사실을 들여다보면 물의 우선순위가 낮다는 것을 알 수 있습니다.
2014년 미연방 정부는 수자원 사회 기반 시설을 위해
국민 한 명당 11달러를 지출하고
IT 사회 기반 시설을 위해서는 한 명당 251달러를 지출했습니다.
따라서 우리가 가진 데이터를 사용하지 않으면
새로운 기술에 투자를 끌어낼 수 없으며
더 많은 데이터를 수집할 수도 없고
물의 미래를 보장하기 위한 투자도 장려할 수 없습니다.
이제 파멸일까요?
제가 아직 배우고 있는 중 하나는
제가 할 수 있는 한, 파멸과 위기 사이의 균형을 맞추는 방법입니다.
그레타 툰베리의 호소와 멸종 저항운동은
단지 희망이 아니라 행동하기를 원합니다.
우리가 뭘 할 수 있을까요?
이제 기상사업 없는 삶을 상상하기는 힘듭니다.
지금처럼 기상 예보가 발달하기 전에는
민간 항공기도 없었으며
배가 바다에 난파되는 경우도 흔했고
단 한차례의 폭풍이 식량난을 일으키기도 했습니다.
라디오와 전신망이 개발된 후로
폭풍의 이동 경로만 추적하면
모든 문제가 해결됩니다.
기상 예보는 국제적인 데이터 수집을 위한 노력에 기반하며
이제 모든 가정과 사업에 꼭 필요합니다.
이는 공동으로 끊임없이 데이터를 수집한 결과인 만큼
우리가 직면한 위험이 무엇인지 찾아내는 데 필요한 모든 정보를
개방적으로 평가하고 공유하는 데서
더 위대한 가치를 발견하는 문화를 낳았습니다.
물을 위한 국제적 기상사업을 실시하면 물 부족 시점을 예측할 수 있습니다.
저수지가 말라버리기 전에 물 배급을 시행할 수 있을 것 입니다.
오염물질을 찾아 확산을 막는 데도 도움을 줄 것 입니다.
생산 공급 과정을 보호하고
식량 공급도 원활해 지겠지만
가장 중요한 이점은
물 기상사업을 통해 위험을 정확히 측정하여
대비책을 마련할 수 있다는 점 입니다.
충분히 해낼 수 있습니다. 일기 예보도 해냈기 때문입니다.
하지만 기상사업에는 자원이 필요합니다.
물에 더 많은 투자를 이끌어 내야 합니다.
투자자와 벤처 자본가의
자금과 포트폴리오 일부가 물 기상사업에 들어가야 합니다.
물보다 더 중요한 것은 없으며
결국 사업체도 앞으로 다가올 세계에서
경쟁력을 유지하기 위해 물 위기를 이해해야 합니다.
기업 자본과 별개로
이미 감세 조치를 통해 경제 발전을 도모하는
신뢰할만한 정부 프로그램이 많이 있습니다.
저희 회사가 사용하고 있는 것은
미국의 새로운 정책인 ‘기회 특구' 입니다.
어려움을 겪거나 소득이 적은 지역의 양도 소득에 투자하면
정부가 호의적인 세제 혜택을 제공합니다.
이제 이런 지역은
엄청난 물 위기 또한 겪고 있는데
이 세제 혜택은 가장 도움이 필요한 커뮤니티에 직접 협력하기 위한
중요한 인센티브를 만들어 냅니다.
이러한 유형의 투자는 하고 싶지 않지만,
미국에 땅을 가지고 있다면
당신의 땅을 활용하여
영원히 수질을 보존할 수 있는
보존 지역권이 있다는 걸 알고 계신가요?
지역 토지신탁에 종신권을 이양하여
당신의 땅을 보존하고
구체적 수질 관리 목표를 세울 수 있어요.
이 목표를 달성한다면
매년 상당한 감면 혜택을 받을 수 있습니다.
국제 커뮤니티가 이러한 프로그램으로
얼마나 많은 지역을 보호할 수 있을까요?
이러한 정책은 강력한 이유는 이 정책들은 국제적 물 기상사업의
기반을 위해 필요한 부동산에 접촉할 기회를 주기 때문입니다.
하지만 정책을 의도한대로 사용하지 않고
탈세를 위한 수단으로 사용해서는 올바른 효과를 볼 수 없습니다.
보존 지역권이 시작될 무렵
누구도 공해 유발 기업들이 이처럼 환경 운동에
깊이 관심 가질지 예측하지 못했습니다.
이 기업들이 정작 아무것도 하지 않고 기후 위기에 대해 말하는 모습에
사람들은 익숙해졌습니다.
기업의 이런 행태는 정책의 유산과 영향력을 약화할 뿐만 아니라
토지 개발을 위한 구실로 정책을 사용하게 할 수도 있죠.
보존 지역권을 의도한 대로
야심 찬 보존 목표를 세우고 달성하기 위해 사용하지 않는 이유가 뭘까요?
기회 특구에 기회를 만들어주지 않는 이유는 무엇일까요?
근본적으로 물의 안전을 보장하는 것은 책임을 요구하기 때문입니다.
여기서 책임은 단지 공해 유발 기업이
환경 단체와 박물관을 후원한다고 해결되는 것이 아닙니다.
책임은 상충하는 이해관계입니다.
(박수)
책임이란
물을 오염시키고 낭비하는데 들어가는
법적인 부담 비용을 아주 무겁게 만드는 것입니다.
말로만 합의를 볼 수는 없습니다. 행동할 때입니다.
가장 거대한 공해 유발 기업과 맞서야 합니다.
특히 세금으로 돌아가는 미 국방성을 대상으로 해야 합니다.
군인들과 그 가족과 해외 군기지 주변에 사는 사람들이
오염된 물을 마신다면 도대체 무엇을 보호할 수 있겠습니까?
세계 안보는 이제 지구와 지구에 사는 모두의 건강을 보호하는 일과
함께 이루어져야 합니다.
모두의 생존이 물에 달려있습니다.
이와 비슷하게
대부분의 국가에서 농업은 세금을 통한 국가 보조금으로 운영되어
농부가 안정적이고 원활하게 식량을 공급 하도록 해줍니다.
국가 보조금이라는 인센티브는 중요합니다.
농업은 매년 우리가 사용하는 물의 70%를
소비하기 때문입니다.
비료와 농약에서 유출된 물질은
수질 오염의 가장 커다란 두 가지 원인입니다.
농업 보조금을 조정하여 더 효율적으로 물을 사용하고
오염을 더 적게 유발하도록 요구해야 합니다.
(박수)
마지막으로
상충하는 이해관계에 직면하려는 의지가 없다면 발전은 기대할 수 없죠.
이 이해관계는 과학을 억누르고
혁신을 허물며
투명성을 좌절시킵니다.
이는 물이 직면한 위험에 대해
배우고 발견할 수 있는 모든 것을 측정하고 공유하려는
공공의 관심사 안에 있습니다.
현실은 측정되지 않는 한 존재하지 않습니다.
단지 기술만으론 현실을 측정할 수 없습니다.
우리 모두의 의지가 필요합니다.
감사합니다.
(박수)
We moeten een weerdienst voor water maken.
Zolang we niet gezamenlijk verantwoordelijkheid eisen,
zal er geen prikkel zijn om die te financieren.
De eerste keer dat ik op een conferentie sprak,
was hier bij TED, acht jaar geleden.
Net klaar met mijn master, wist ik nog niet
dat ik in die paar minuten op het podium
de vragen zou stellen die mij zouden worden gesteld
in de 10 jaren erna.
En zoals zoveel twintigers
dacht ik de wereldproblemen op te kunnen lossen,
vooral de waterproblemen in de wereld,
met mijn technologie.
Ik moest nog veel leren.
Het was verleidelijk om te geloven
dat onze grootste problemen met de waterkwaliteit bleven bestaan
omdat ze zo moeilijk te vinden waren.
Ik bleef erbij dat we alleen simpelere,
snellere en goedkopere sensoren nodig hadden.
Ik zat fout.
Het klopt dat voor het beheersen van toekomstige risico's met water
betere gegevens en technologie nodig zijn,
maar we gebruiken nauwelijks de weinige gegevens die er al zijn.
De grootste waterproblemen bestaan nog vanwege de dingen die we niet doen,
en de problemen die we niet onderkennen.
Er is bijna geen twijfel
over wat de watergegevens ons als soort zeggen te moeten doen:
we moeten meer beschermen
en we moeten minder vervuilen.
De huidige gegevens helpen ons echter niet de groeiende risico's te voorspellen
die op bedrijven en markten afkomen.
Daarvoor worden ze steeds minder nuttig.
Ze hadden meer waarde,
maar ze zeiden ons nooit precies
hoeveel water er is
of wat daar in zit.
Laten we de laatste tien jaar aan waterverbruik eens nemen
van alle G20-landen.
Deze cijfers vertellen ons niet
dat geen van de landen rechtstreeks meet hoeveel water wordt verbruikt.
Het zijn schattingen,
en ze zijn gebaseerd op achterhaalde modellen
die de klimaatcrisis niet meenemen,
en niet kijken naar de gevolgen voor het water.
In 2015 werd Chennai, de op zes na grootste stad in India, getroffen
door de ergste overstromingen van de eeuw.
Tegenwoordig zijn hun watervoorraden bijna op.
Het duurde drie jaar tot het zover was,
drie jaren minder dan gemiddelde regenval.
Dat is sneller dan de meeste landen hun watergegevens op een rijtje krijgen,
inclusief de VS.
Hoewel in Chennai ernstige watertekorten voorspeld werden,
kon niemand ons precies vertellen
wanneer of waar dat ging gebeuren.
Dit is een nieuw soort waterprobleem,
omdat de snelheid waarmee elk aspect van de waterkringloop verandert,
steeds groter wordt.
Zoals onlangs een waarschuwing van de VN onthulde,
wordt er nu elke week een nieuw noodgeval door het klimaat gemeld.
Er zijn steeds grote onzekerheden wat betreft de waterkwaliteit.
Het komt niet vaak voor dat in een land watermassa's worden getest
op meer dan een handvol soorten verontreiniging per jaar.
In plaats van te testen, wordt het verdunningsmodel gebruikt
om met vervuiling om te gaan.
Stel dat ik een olympisch zwembad had,
en daar schoon water in deed en een druppel kwik,
dan is dat is een kwikverdunning van 1 op de miljard,
wat de WHO als gezond beschouwt.
Als er echter een onverwachte daling zou zijn in de wateraanvoer,
minder grondwater, minder stroming, minder water in het bad,
dan zou de verdunning minder worden,
en zou het giftiger worden.
Zo gaan de meeste landen om met het aanpakken van vervuiling.
Met dit model bepalen ze welke verontreiniging nog veilig is.
Het heeft duidelijk zwakke punten,
maar het werkte goed genoeg toen we water genoeg hadden
en voorspelbare weerpatronen.
Nu we die niet meer hebben, moeten we nieuwe manieren
van gegevensverzameling ontwikkelen.
Maar eerst moeten we gaan handelen op basis van de gegevens die we al hebben.
Dit is een kerosinebrand.
Je weet dat uitstoot door luchtvaart
een enorme rol speelt bij klimaatverandering.
Je zal niet weten dat het ministerie van defensie van de VS
de grootste verbruiker is van kerosine.
En als ze kerosine verbruiken,
verplichten ze gebruik van blusschuim zoals hier,
dat een groep chemicaliën bevat dat PFAS heet.
Niemand gebruikt meer van dit schuim dan het ministerie van defensie van de VS,
en elke keer als PFAS wordt gebruikt, vindt het z'n weg naar onze watersystemen.
Wereldwijd hebben militairen dit schuim sinds de jaren 70 gebruikt.
We weten dat PFAS kanker kan veroorzaken en geboorte-afwijkingen,
en het is nu zo doorgedrongen in het milieu,
dat we het in bijna elk levend wezen vinden dat we testen,
ook bij onszelf.
Het ministerie van defensie is nog niet verantwoordelijk gesteld
voor de PFAS-vervuiling,
en ook niet aansprakelijk gesteld.
Hoewel er wordt geprobeerd om dit blusschuim geleidelijk af te schaffen,
worden veiligere en effectievere schuimen niet omarmd.
Ze gebruiken zelfs andere PFAS-moleculen,
die, voor zover we weten, nog slechter kunnen zijn voor de gezondheid.
De verantwoordelijkheid van de overheid is dus bijna tot het nulpunt gedaald,
en de kans dat je aansprakelijk bent voor waterverontreiniging verdwijnt.
Welke voordelen biedt dit om te investeren in onze watertoekomst?
In de laatste tien jaar was de wereldwijde investering
aan start-ups van watertechnologiebedrijven
in totaal minder dan 30 miljoen dollar per jaar.
Dat is 0,12 procent van al het durfkapitaal in start-ups.
Overheidsuitgaven stijgen ook niet genoeg mee.
Als je goed kijkt, blijkt water geen prioriteit.
In 2014 spendeerde de Amerikaanse overheid
11 dollar per inwoner aan waterinfrastructuur,
tegenover 251 dollar aan ICT-infrastructuur.
Als je dus niet de gegevens gebruikt die je hebt,
moedig je investeringen in nieuwe technologie niet aan,
en het verzamelen van meer gegevens ook niet,
en we moedigen zeker niet aan dat onze watertoekomst veilig wordt gesteld.
Is het te laat?
Ik leer nog steeds
hoe ondergang en noodzaak in balans te krijgen met wat we kunnen doen,
omdat Greta Thunberg en Extinction Rebellion
geen hoop van ons willen, maar actie.
Wat kunnen we dan doen?
Je kan je het leven niet voorstellen zonder weerdienst,
maar voordat de moderne weerdiensten er waren,
was er geen commerciële luchtvaart,
was het gebruikelijk dat er schepen op zee verdwenen,
en kon je door een storm voedselschaarste krijgen.
Toen we eenmaal radio en telegrafie kregen,
hoefde je om deze problemen op te lossen
alleen maar het pad van de storm bij te houden.
En dat legde de basis voor een wereldwijde gegevensverzameling
waar elk huishouden en elke onderneming tegenwoordig op vertrouwt.
Dit was zowel het resultaat
van gecoördineerd en consequent gegevens verzamelen,
als van het scheppen van een cultuur die grotere waarde zag
in het openlijk beoordelen en delen van alles dat het maar kon vinden
over de risico's die ons wachten.
Een wereldwijde weerdienst voor water zou helpen watertekorten te voorspellen.
Het zou kunnen helpen bij het rantsoeneren voordat de voorraden uitdrogen.
Het kan helpen bij het vinden van verontreiniging voor ze zich verspreidt.
Het kan de aanvoerketen beschermen,
onze voedselvoorziening beschermen
en misschien het belangrijkst,
je kan er de risico's goed mee inschatten
zodat je maatregelen kan nemen.
We weten dat we dat kunnen, want dat doen we al met het weer,
maar er zijn wel middelen nodig.
We moeten investeren in water meer stimuleren.
Investeerders, durfkapitalisten:
een deel van je fondsen zou je moeten besteden aan water.
Niets is meer waardevol
en uiteindelijk zullen ondernemingen de risico's moeten kennen van water
om concurrerend te blijven in de wereld van de toekomst.
Naast durfkapitaal
zijn er genoeg andere veelbelovende overheidsprogramma's
die economische ontwikkeling aanmoedigen via belastingvoordelen.
Een nieuwe mogelijkheid in de VS die mijn bedrijf gebruikt,
wordt 'kans-zone' genoemd.
Ze bieden een gunstige fiscale behandeling voor het beleggen van vermogenswinsten
in aangewezen noodlijdende en arme gebieden.
Dit zijn gebieden die ook te maken krijgen met waterrisico's.
Dit zorgt voor cruciale prikkels om rechtstreeks te werken
met de gemeenschappen die hulp het meeste nodig hebben.
Als je dit soort investeringen niet zoekt
maar je hebt grond in de VS,
dan kan je die grond benutten
om de waterkwaliteit op peil te houden
met erfdienstbaarheid.
Je kent dan eeuwigdurend recht toe aan een plaatselijke beheerder
om de grond te beschermen
en waterkwaliteitsdoelen vast te leggen.
Als je die doelen haalt,
wordt je elk jaar beloond met aanzienlijke belastingvoordelen.
Hoeveel gebieden kunnen we beschermen
via deze en andere programma's?
Ze zijn krachtig omdat ze toegang geven tot onroerend goed
die nodig is om de basis te leggen voor een brede weerdienst voor water.
Dit werkt alleen als we deze programma's gebruiken zoals ze zijn bedoeld
en niet als middel om belasting te ontduiken.
Bij de introductie van beschermingsversoepeling
kon niemand vermoeden hoe betrokken in de milieuorganisaties
de vervuilende bedrijven zouden raken.
We zijn gewend geraakt aan bedrijven die wel praten over de klimaatcrisis
maar er niets aan doen.
Dit heeft de nalatenschap en de impact van deze programma's ondermijnd,
maar maakt ze ook rijp voor protest.
Waarom gebruik je de versoepeling niet zoals die bedoeld is,
door beschermingsdoelen te stellen en te halen?
Waarom geen kansen creëren in kansgebieden?
Want waterbescherming vereist verantwoording.
Dat houdt niet in dat vervuilers milieugroepen sponsoren,
of museums.
Dat zijn conflicterende belangen.
(Applaus)
Verantwoording is:
het risico van aansprakelijkheid te duur maken
om door te gaan met het vervuilen van water.
We kunnen geen genoegen nemen met woorden; het is tijd om te handelen.
We kunnen het beste beginnen met de grootste vervuilers,
vooral bij het ministerie van Defensie van de VS, dat wordt betaald met belasting.
Wie en wat beschermen we als Amerikaanse soldaten, hun gezinnen,
en de mensen die rond buitenlandse militaire bases van de VS wonen
vervuild water drinken?
Wereldveiligheid kan niet langer tegenover milieubescherming
of gezondheid staan.
Onze overleving hangt ervan af.
Tegelijk steunt landbouw in de meeste landen
op door de belastingbetaler opgebrachte subsidies
die boeren krijgen om hun oogsten veilig te stellen en stabiel te houden.
Die prikkels zijn cruciaal voor ons,
omdat landbouw verantwoordelijk is
voor 70% van het jaarlijkse waterverbruik.
Afvloeiing van meststoffen en pesticiden
zijn de twee grootste oorzaken van watervervuiling.
Laten we deze subsidies herzien voor een efficiënter watergebruik
en minder vervuiling.
(Applaus)
Ten slotte:
verwacht geen vooruitgang
als we niet kijken naar de tegengestelde belangen
die wetenschap onderdrukken,
die innovatie ondermijnen
en transparantie ontmoedigen.
Het is van algemeen belang
om alles te meten en te delen wat we te weten komen en ontdekken
over de risico's die ons water loopt.
Iets bestaat niet totdat we het meten.
Er is niet alleen technologie nodig om het te meten.
We moeten het allemaal willen.
Dank je wel.
(Applaus)
Musimy stworzyć wodną służbę meteorologiczną.
Dopóki wspólnie nie zażądamy odpowiedzialności,
nie będzie zachęty do finansowania takiej inwestycji.
Po raz pierwszy przemawiałem na konferencji na TED osiem lat temu.
Świeżo po studiach nie wiedziałem,
że w ciągu kilku minut na scenie
formułowałem pytania, o które miałem być pytany
przez następną dekadę.
Jak zbyt wielu 20-latków,
oczekiwałem, że rozwiążę problemy na świecie.
Szczególnie światowe problemy z wodą
przy użyciu mojej technologii.
Musiałem się wiele nauczyć.
Uwiodło mnie przekonanie,
że nasze największe problemy z jakością wody
utrzymują się, bo są trudne do zidentyfikowania.
Przypuszczałem, że potrzebowaliśmy
tylko prostszych, szybszych i bardziej przystępnych cenowo czujników.
Myliłem się.
Prawdą jest, że zarządzanie jutrzejszym ryzykiem związanym z wodą
będzie wymagać lepszych danych i lepszej technologii.
Dziś korzystamy z niewielkiej ilości danych o wodzie.
Nasze największe problemy z wodą utrzymują się z powodu tego,
czego nie robimy i problemów, które ignorujemy.
Właściwie nie ma wątpliwości,
co dzisiejsze dane mówią naszemu gatunkowi, aby zrobić:
musimy więcej oszczędzać,
musimy mniej zanieczyszczać.
Dzisiejsze dane nie pomogą nam w prognozowaniu pojawiającego się ryzyka,
z którym borykają się firmy i rynki.
Szybko stają się do tego bezużyteczne.
Kiedyś miały większą wartość,
ale nigdy nie pokazały nam z prawdziwą dokładnością,
ile mamy wody
lub co w niej jest.
Rozważmy ostatnią dekadę statystyk zużycia wody
z każdego z narodów z grupy G20.
Czego te liczby nam nie mówią
jest to, że żaden z tych krajów nie mierzy bezpośrednio ilości zużywanej wody.
To tylko dane szacunkowe,
i są oparte na nieaktualnych modelach,
które nie uwzględniają kryzysu klimatycznego,
nie biorą też pod uwagę jego wpływu na wodę.
W 2015 roku Chennai, szóste co do wielkości miasto Indii,
zostało dotknięte największymi powodziami od stulecia.
Dziś jego zbiorniki wodne są prawie suche.
Zajęło to trzy lata,
trzy lata skąpych opadów.
Jest to jeden z najszybciej zestawiających dane dotyczące wody narodów,
włączając USA.
Mimo że były prognozy
przewidujące poważne niedobory wody w Chennai,
żadne z nich nie mogły pomóc określić, kiedy i gdzie
to się stanie.
To jest nowy problem związany z wodą,
bo tempo zmieniających się aspektów cyklu wodnego przyspiesza.
Jak ujawniono w ostatnim ostrzeżeniu ONZ,
obecnie co tydzień dotyka nas nowa klimatyczna sytuacja kryzysowa.
Przed nami jeszcze większe niepewności związane z jakością wody.
Większość krajów corocznie testuje swoje zbiorniki wodne
na jedynie garstkę różnych zanieczyszczeń.
Zamiast testowania, używamy tak zwanego ''modelu rozcieńczeni'',
aby kontrolować zanieczyszczenie.
Wyobraźcie sobie, że do napełnionego świeżą wodą basenu olimpijskiego
dodaję jedną kroplę rtęci.
To się rozcieńczy do jednej miliardowej części,
co mieści się w bezpiecznych granicach przyjętych
przez Światową Organizację Zdrowia.
Ale jeśli nastąpiłby nieprzewidziany spadek ilości dostępnej wody,
mniej wody gruntowej, mniej wody powierzchniowej
rozcieńczenie byłoby o wiele mniejsze,
a woda byłaby bardziej skażona.
W ten sposób większość krajów radzi sobie z zanieczyszczeniami.
Używają tego modelu, aby określić bezpieczne poziomy.
Ma to wyraźne wady,
ale działało dosyć dobrze, gdy mieliśmy dużo wody
i stałe warunki pogodowe.
Teraz sytuacja jest inna i będziemy musieli inwestować
i opracować nowe strategie gromadzenia danych.
Ale zanim to zrobimy, musimy działać na podstawie danych, które już mamy.
To jest pożar paliwa odrzutowego.
Wielu z was zdaje sobie sprawę,
że emisje z silników odrzutowych mają duży wpływ na zmiany klimatu.
Być może nie wiecie o tym, że amerykański Departament Obrony
jest największym konsumentem paliwa lotniczego.
Kiedy zużywają paliwo lotnicze,
każą używać pianki przeciwpożarowej, takiej jak widać tutaj,
która zawiera chemikalia o nazwie PFAS.
Nikt nie używa więcej tej pianki od amerykańskiego Departamentu Obrony,
a za każdym razem, gdy jest użyta, PFAS trafiają do wody.
Od lat 70. wojsko używa tej pianki na całym świecie.
Wiemy, że PFAS powodują raka, wady wrodzone,
i są teraz tak wszechobecne w środowisku,
że znajdujemy je w prawie każdej żywej istocie, którą testujemy,
w tym w nas samych.
Jak dotąd amerykański Departament Obrony nie został uznany za winnego
za zanieczyszczenia PFAS,
ani nie poniósł za to odpowiedzialności.
Pomimo trwających starań, aby wycofać te pianki przeciwpożarowe,
nie ma bezpieczniejszych, skutecznych alternatyw.
W rzeczywistości używane są inne związki PFAS,
które mogą mieć gorsze konsekwencje zdrowotne.
Obecnie obserwujemy zmniejszającą się odpowiedzialność rządu,
a ryzyko odpowiedzialności za zanieczyszczenie wody zanika.
Czy to zachęca do powstawania inwestycji związanych z wodą w przyszłości?
W ciągu ostatniej dekady średnia globalnych inwestycji na wczesnym etapie
we wczesnych stadiach technologii wodnych
osiąga rocznie mniej niż 30 milionów dolarów.
Jest to 0,12% światowego kapitału wysokiego ryzyka dla początkujących firm.
A wydatki publiczne nie rosną wystarczająco szybko.
Bliższe spojrzenie na to pokazuje, że woda nie jest priorytetem.
Na jednego obywatela, w 2014 roku rząd USA wydał 11 dolarów
na infrastrukturę wodną,
w porównaniu do 251 dolarów na infrastrukturę informatyczną.
Kiedy więc nie wykorzystujemy posiadanych danych
nie zachęcamy do inwestowania w nowe technologie,
nie zachęcamy do gromadzenia danych
i nie zachęcamy do inwestowania, w zabezpieczenie przyszłości wody.
Czy czeka nas zagłada?
Wciąż się uczę,
jak balansować świadomość zagłady z tym, co można zrobić,
bo Greta Thunberg i Extinction Rebellion
nie chcą nadziei, ale działania.
Więc, co możemy zrobić?
Trudno wyobrazić sobie życie bez serwisu pogodowego,
Jednak przed prognozowaniem pogody,
nie mieliśmy komercyjnych lotów,
statki często ginęły na morzu,
a przez pojedynczą burzę mogło zabraknąć żywności.
Gdy mieliśmy sieci radiowe i telegraficzne,
rozwiązywanie takich problemów
było oparte na śledzeniu ruchu burz.
To było decydującym bodźcem do globalnego gromadzenia danych,
od których obecnie zależy każde gospodarstwo domowe i firma.
Było to wynikiem zarówno stałego i skoordynowanego gromadzenia danych,
jak i zachowań ceniących
bardziej otwartą ocenę i udostępnianie wszystkich danych
o dotykających nas zagrożeniach.
Globalna służba meteorologiczna dla wody mogłaby pomóc przewidzieć jej niedobory.
Wprowadzić racjonowanie zanim wyczerpią się zbiorniki.
Pomóc w wykryciu zanieczyszczenia, zanim się rozprzestrzeni.
Chronić nasze łańcuchy dostaw,
zabezpieczyć nasze zapasy żywności.
Co najważniejsze,
umożliwiłoby to precyzyjne oszacowanie ryzyka
konieczne, aby temu zapobiec.
Uda się, bo z pogodą już się to udało.
Ale będzie to wymagało środków.
Musimy zachęcać do większych inwestycji związanych z wodą.
Inwestorów z kapitałem podwyższonego ryzyka,
część funduszy powinna być przeznaczona na inwestycje związane z wodą.
Nie ma nic bardziej cennego.
firmy będą musiały zrozumieć ryzyko związane z wodą,
aby pozostać konkurencyjnymi w zmieniającym się świecie.
Oprócz kapitału wysokiego ryzyka
jest też dużo obiecujących programów rządowych
promujących rozwój gospodarczy poprzez zachęty podatkowe.
Nowa opcja w USA, z której korzysta moja firma,
nazywa się ''strefami możliwości''.
Oferują korzystne ulgi podatkowe przy inwestowaniu zysków kapitałowych
na obszarach zagrożonych i o niskich dochodach.
Te obszary są również narażone
na ogromne ryzyko związane z wodą,
tworzy to więc kluczowe bodźce do współpracy ze społecznościami,
które najbardziej potrzebują pomocy.
Jeśli nie chcecie inwestować w tego typu przedsięwzięcia,
ale posiadacie ziemię w USA,
czy wiecie, że możecie wykorzystać swoją ziemię
w celu trwałego zachowania jakości wody
ze udogodnieniem środowiskowym?
Możesz przypisać prawo wieczyste lokalnemu funduszowi powierniczemu,
aby ocalić waszą ziemię
i wyznaczyć cele dotyczące jakości wody.
A jeśli osiągniesz te cele,
możesz otrzymywać co roku znaczną ulgę podatkową.
Ile obszarów możemy chronić
dzięki takim oraz innym inicjatywom?
Są one potężną siłą, bo oferują dostęp do nieruchomości,
co jest konieczne, aby stworzyć podstawy dla globalnej służby pogodowej dla wody.
Aby to działało, inicjatywy te muszą być używane zgodnie z ich przeznaczeniem,
a nie jako zwykłe narzędzia do unikania podatków.
Kiedy ustanowiono służebność ochronną,
nie przewidziano, jak głęboko korporacje emitujące zanieczyszczenia,
mogą zakorzenić się w ruchy ekologiczne.
Przyzwyczailiśmy się do firm mówiących o kryzysie klimatycznym
i nie robiących niczego z tym problemem.
Osłabiło to spuściznę i skuteczność tych inicjatyw,
ale uczyniło je też gotowymi do regeneracji.
Używajmy udogodnień zgodnie z ich przeznaczeniem,
aby wyznaczyć i osiągnąć ambitne cele ochrony środowiska?
Stwórzmy takie możliwości w strefach, które na to pozwalają?
Bo bezpieczeństwo wodne wymaga odpowiedzialności.
Odpowiedzialnością nie jest sponsorowanie grup ekologicznych i muzeów przez firmy
emitujące zanieczyszczenia.
To jest konflikt interesów.
(Brawa)
Odpowiedzialność to
zbyt wysokie ryzyko odpowiedzialności,
aby nadal zanieczyszczać i marnować naszą wodę.
Nie możemy zadowalać się słowami. Czas działać.
Najlepiej zacząć od największych trucicieli,
szczególnie od Departamentu Obrony USA,` finansowanego przez podatników.
Kogo i co chronimy, gdy żołnierze amerykańscy, ich rodziny
i wszyscy w pobliżu amerykańskich baz wojskowych za granicą,
piją toksyczną wodę?
Globalne bezpieczeństwo nie może dłużej być sprzeczne z ochroną naszej planety
lub naszym wspólnym zdrowiem.
Nasze przetrwanie od tego zależy.
Podobnie,
rolnictwo zależy od dopłat finansowanych przez podatników
wypłacanych rolnikom, aby zabezpieczyć i unormować dostawy żywności.
Takie zachęty są kluczowe,
bo rolnictwo odpowiada za konsumpcję 70%
całej wody używanej każdego roku.
Spływy nawozów i pestycydów
są dwoma największymi źródłami zanieczyszczenia wody.
Zmieńmy te dotacje, aby wymagać wydajniejszego zużycia wody
i mniej zanieczyszczeń.
(Brawa)
I na koniec,
nie możemy oczekiwać postępu
bez stawiania czoła konfliktom interesów,
które tłumią naukę,
szkodzą innowacjom
i zniechęcają do bycia transparentnym.
W interesie publicznym leży,
aby mierzyć i dzielić się wszystkim, czego możemy się nauczyć i odkryć
o dotykających nas zagrożeniach związanych z wodą.
Rzeczywistość nie istnieje dopóki jej nie zmierzymy.
Nie tylko za pomocą technologii.
Ale za pomocą naszej wspólnej woli.
Dziękuję.
(Brawa)
Precisamos de criar um serviço meteorológico hídrico.
Entretanto, enquanto não exigirmos, coletivamente, responsabilização
não deverão existir incentivos financeiros.
A primeira vez que fiz uma palestra, foi aqui no TED, há oito anos.
Recém-formado, eu não sabia nessa altura
que, naqueles poucos minutos no palco,
estava a estruturar as perguntas que me viriam a ser feitas
nos 10 anos seguintes.
Como muitos jovens na faixa dos 20 anos,
eu esperava resolver os problemas do mundo
— mais especificamente, os problemas mundiais da água —
com a minha tecnologia.
Eu tinha muito que aprender.
Era tentador acreditar,
que os nossos maiores problemas com a qualidade da água
persistem porque são muito difíceis de identificar.
Eu julgava
que só precisávamos de sensores mais rápidos, mais simples e acessíveis.
Eu estava enganado.
Embora seja verdade que a gestão futura do problema da água
dependerá de mais tecnologia e de melhores dados,
atualmente nós mal utilizamos os poucos dados hídricos que temos.
Os nossos maiores problemas hídricos mantêm-se em função do que não fazemos
e dos problemas que falhamos em reconhecer.
Na verdade, há pouco a discutir
sobre o que os dados hídricos nos indicam a fazer como espécie:
precisamos de preservar mais,
e precisamos de poluir menos.
Mas os dados disponíveis hoje não ajudarão a prever riscos emergentes
frente a mercados e a negócios.
Estão rapidamente a tornar-se inúteis nesse aspeto.
Os dados costumavam adicionar mais valor,
mas nunca nos disseram com uma precisão real
quanta água temos
ou o que ela contém.
Vamos considerar as estatísticas do uso da água na década passada
de cada uma das nações do G20.
Agora, o que esses números não mostram
é que nenhum desses países mede diretamente quanta água consome.
São tudo números estimados,
e baseados em modelos antigos
que não consideram a crise climática,
nem consideram o seu impacto sobre a água.
Em 2015, Chennai, a sexta maior cidade da Índia,
foi atingida pelas piores cheias dos últimos cem anos.
Atualmente, os seus reservatórios de água estão praticamente vazios.
Levaram três anos para chegar aqui.
Três anos de chuvas abaixo da média.
Isso é menos tempo do que muitas nações demoram
a lançar numa tabela os seus dados hídricos,
incluindo os EUA.
E embora existissem prognósticos
prevendo grave escassez de água em Chennai
nenhuma dessas previsões dizia exatamente quando ou onde
essa escassez aconteceria.
Este é um novo tipo do problema da água,
porque o ritmo de mudança de cada aspeto do nosso ciclo da água
está a acelerar.
Um aviso das Nações Unidas, neste mês,
revelou que, atualmente,
enfrentamos todas as semanas uma nova emergência climática.
Preveem-se maiores incertezas a respeito da qualidade da água.
Em muitos países, as massas de água raramente são testadas
para mais do que meia dúzia de agentes contaminantes num ano.
Ao invés de testar, usamos o que chamamos de "modelo de diluição"
para controlar a poluição.
Imaginem que eu agarrava numa piscina olímpica
enchia-a com água doce, e depois adicionava-lhe uma gota de mercúrio.
Isso diluiria o mercúrio numa taxa de um por mil milhões,
o que, de acordo com a Organização Mundial da Saúde,
é considerado seguro.
Mas se houver uma redução imprevista na quantidade de água disponível
— menos lençóis freáticos, menos caudal, menos água na piscina —
a diluição passaria a ser menor
e as coisas passariam a ser mais tóxicas.
É desta maneira que a maioria dos países controlam a poluição.
Utilizam este modelo que lhes dá uma quantidade segura de poluição.
O modelo claramente tem fragilidades,
mas funcionou bastante bem enquanto tínhamos água em abundância
e padrões de clima consistentes.
Agora que já não temos isso, vamos precisar de investir e desenvolver
novas estratégias de recolha de dados.
Mas antes disso, temos de começar a agir com os dados que já temos.
Isto é um incêndio com combustível de aviação.
Como muitos de vocês sabem,
os combustíveis de aviação têm grande impacto na mudança climática.
O que talvez não saibam é que o Departamento de Defesa dos EUA
é o maior consumidor mundial de combustível de aviação.
E, quando usam esses combustíveis,
impõem o uso da espuma de combate a incêndios ilustrada na foto
que contém uma classe de produtos químicos chamados PFAS.
Ninguém usa tanta espuma desta como o Departamento de Defesa dos EUA.
Sempre que são usados, os PFAS acabam nos nossos sistemas hídricos.
Globalmente, os militares têm utilizado esta espuma desde os anos 70.
Sabemos que os PFAS causam o cancro e defeitos congénitos,
e estão agora tão introduzidos no meio ambiente
que os encontramos em praticamente todo os os seres vivos que testamos,
incluindo nós mesmos.
Até agora, o Departamento de Defesa dos EUA não foi considerado responsável
por contaminação por PFAS,
nem foi acusado legalmente.
Embora exista uma tentativa para eliminar estas espumas de combate a incêndios,
eles não estão a aderir a alternativas mais seguras e eficazes.
Na realidade, estão a usar outras moléculas de PFAS
que, até onde sabemos, podem causar ainda piores danos à saúde.
Hoje, a responsabilidade do governo está tão desgastada que quase desapareceu,
e o risco da responsabilidade sobre a poluição das águas está a desaparecer.
Que tipo de incentivos isso cria para investimentos no nosso futuro hídrico?
Na década passada, a média de investimentos de fase inicial
em companhias de tecnologias da água
totalizou menos de 30 milhões de dólares por ano.
Isso equivale a 0,12% do capital de risco global para novas empresas.
E as despesas públicas não têm aumentado com a rapidez necessária.
Uma análise mais profunda revela que a água não é uma prioridade.
Em 2014, o governo norte-americano gastava 11 dólares por cidadão
em infraestruturas hídricas,
em comparação com 251 dólares em infraestruturas informáticas.
Quando não usamos os dados que temos,
não encorajamos o investimento em novas tecnologias,
não encorajamos mais colheita de dados,
e certamente não encorajamos investimentos para assegurar um futuro para a água.
Então estamos condenados?
Parte do que ainda estou a aprender
é como contrabalançar o inevitável e a urgência
com as coisas que podemos fazer,
porque a Greta Thunberg e a Rebelião contra a Extinção
não querem a nossa esperança, querem as nossas ações.
Então o que podemos fazer?
É difícil imaginar a vida sem um serviço meteorológico,
mas antes do moderno serviço de previsão
não tínhamos viagens aéreas comerciais,
eram vulgar os navios perderem-se no mar,
e uma simples tempestade podia causar escassez de comida.
Mas assim que tivemos redes de rádio e de telégrafo,
tudo o que era necessário para resolver esses problemas,
foi acompanhar o movimento das tempestades.
Isso estabeleceu a base para criar um trabalho de colheita de dados global,
de que dependem atualmente todos os lares e todos os negócios.
Tudo isso resultou da colheita de dados contínua e coordenada,
e também da instituição duma cultura que valorizava
o acesso e a partilha aberta de tudo o que fosse descoberto
sobre os riscos que enfrentamos.
Um serviço meteorológico hídrico global ajudar-nos-ia a prever a escassez da água.
Poderia ajudar a implementar racionamentos antes de os reservatórios secarem,
ajudar-nos a detetar uma contaminação antes de ela se espalhar.
Poderia proteger as cadeias de produção
assegurar o nosso suprimento alimentar,
e, talvez o mais importante,
permitiria uma estimativa precisa
do risco necessário para podermos tomar medidas contra isso.
Sabemos que podemos fazer isso porque já o fizemos com o tempo.
Mas serão necessários recursos.
Precisamos encorajar maiores investimentos na água.
Investidores, investidores em capital de risco;
uma porção dos nossos fundos e capitais deveria ser dedicado à água.
Nada é mais valioso,
e afinal, as empresas precisarão de entender os riscos hídricos
para permanecerem competitivas no mundo em que estamos a inserir-nos.
Além do capital de risco,
há também muitos programas governamentais promissores
que encorajam desenvolvimento econômico através de incentivos fiscais.
Uma nova opção nos EUA que a minha empresa está a usar
chama-se "zonas de oportunidade".
Oferecem tratamento fiscal favorável para investimento em ganhos de capital
em áreas designadas por serem desfavorecidas e de baixas receitas.
São áreas que enfrentam um enorme risco hídrico,
o que cria incentivos vitais para trabalhar diretamente
com comunidades que mais precisam.
E se vocês não estão a pensar fazer esse tipo de investimento
mas possuem terras nos EUA,
sabem que podem aproveitar as vossas terras
para preservar permanentemente a qualidade da água
em troca de uma servidão ecológica?
Podem atribuir o direito perpétuo a um fundo local
para conservar a vossa terra
e criar metas de qualidade da água.
E se cumprirem essas metas,
podem ser recompensados anualmente com um desconto fiscal substancial.
Quantas áreas a nossa comunidade global poderia proteger
através destes e de outros programas?
Têm muita força porque oferecem acesso à propriedade real
necessária para estabelecer a fundação
de um serviço meteorológico global para a água.
Mas isso só funcionará se usarmos esses programas
para aquilo que foram criados
e não como meros veículos de evasão fiscal.
Quanto foram criados os incentivos à conservação,
ninguém podia prever até que ponto
as empresas poluentes se envolveriam nos movimentos ambientais.
Acostumámo-nos a ouvir as empresas a falar sobre a crise climática
sem fazerem nada a esse respeito.
Isso tem minado o legado e o impacto desses programas,
mas também os preparou para reclamarem.
Porque não utilizar as servidões ecológicas como previsto
para estabelecer e alcançar metas ambiciosas de conservação?
Porque não criar oportunidades em zonas de oportunidades?
Porque fundamentalmente, a segurança da água requer responsabilização.
Responsabilização não significa que as empresas poluentes
patrocinem grupos ambientais e museus.
Isso são conflitos de interesse.
(Aplausos)
Responsabilização é:
tornar caro demais o risco da sua responsabilidade
por continuarem a poluir e a desperdiçar a nossa água.
Não podemos contentar-nos com palavras.
É tempo de agir.
E como começar melhor do que com os nossos maiores poluidores,
particularmente, o Departamento de Defesa norte-americano,
financiado pelos contribuintes.
Quem e o quê estamos a proteger quando os soldados americanos,
as suas famílias e as pessoas que vivem no estrangeiro
perto das bases militares americanas internacionais
estão todos a beber água tóxica?
A segurança global não pode continuar a depender do acaso
para proteger o nosso planeta ou a nossa saúde coletiva.
A nossa sobrevivência depende disso.
Analogamente,
em muitos países, a agricultura depende
de subsídios financiados pelos contribuintes
pagos aos produtores para assegurar e estabilizar o fornecimento de comida.
Esses incentivos são um ponto crucial de influência para nós,
porque a agricultura é responsável
pelo consumo de 70% de toda a água que usamos anualmente.
O escoamento de fertilizantes e pesticidas
são as duas maiores fontes de poluição da água.
Temos de restruturar esses subsídios para exigir melhor eficiência hídrica
e menos poluição.
(Aplausos)
E finalmente:
não podemos esperar progresso
sem estarmos dispostos a confrontar os conflitos de interesse
que suprimem a ciência,
que boicotam a inovação
e desencorajam a transparência.
É do interesse público
medir e partilhar tudo que possamos aprender e descobrir
sobre os riscos que enfrentamos quanto à água.
A realidade só existe quando for medida
e não precisa só da tecnologia para ser medida.
Precisa do nosso empenho coletivo.
Obrigado.
(Aplausos)
Precisamos criar um serviço meteorológico para a água.
No entanto, até exigirmos coletivamente uma responsabilização,
não haverá incentivos para financiá-lo.
A primeira vez que falei numa conferência foi aqui no TED, oito anos atrás.
Recém-saído da faculdade, mal sabia eu,
naqueles poucos minutos no palco,
que estava concebendo as perguntas que me seriam feitas na década seguinte.
E, como muitos de 20 e poucos anos,
esperava resolver os problemas do mundo,
mais especificamente, nossos problemas hídricos,
com a minha tecnologia.
Tinha muito o que aprender.
Era sedutor
acreditar que nossos maiores problemas de qualidade da água persistem
porque são muito difíceis de identificar.
E eu presumi
que precisávamos de sensores mais simples, rápidos e acessíveis.
Eu estava errado.
Embora seja verdade que gerenciar o risco hídrico de amanhã
exigirá melhores dados e mais tecnologia,
hoje mal usamos os poucos dados que temos.
Nossos maiores problemas hídricos persistem por causa do que não fazemos
e do que deixamos de reconhecer.
Há pouco questionamento
sobre o que os dados atuais da água nos dizem para fazer como humanos:
precisamos economizar mais e poluir menos.
Mas os dados de hoje não nos ajudarão a prever os riscos emergentes
voltados a negócios e mercados.
Eles estão se tornando inúteis para isso.
Costumavam ter mais valor,
mas nunca nos disseram com precisão real
quanta água temos ou o que há nela.
Vamos considerar a última década de estatísticas de uso de água
de cada uma das nações do G20.
O que esses números não dizem
é que nenhum desses países mede diretamente quanta água usam.
São só estimativas baseadas em modelos desatualizados
que não consideram a crise climática,
nem o impacto dela na água.
Em 2015, Chennai, a sexta maior cidade da Índia,
foi atingida pelas piores inundações do último século.
Hoje, os reservatórios de água de lá estão quase secos.
Bastaram três anos para chegar aqui,
três anos de chuvas abaixo da média.
Isso é mais rápido do que a maioria das nações tabula os dados nacionais de água,
incluindo os EUA.
E embora houvesse previsões
da severa escassez de água em Chennai,
nenhuma delas ajudou a identificar exatamente quando ou onde
isso ia acontecer.
Este é um novo tipo de problema hídrico,
porque a taxa em que todos os aspectos do nosso ciclo da água muda
está se acelerando.
Como um recente aviso da ONU revelou,
estamos enfrentando agora uma nova emergência climática a cada semana.
Há maiores incertezas pela qualidade da água.
É raro na maioria dos países que boa parte das massas de água seja testada
por mais de um punhado de contaminantes num ano.
Em vez de testar, usamos o chamado "modelo de diluição"
para gerenciar a poluição.
Imaginem uma piscina olímpica,
eu a encho com água fresca e adiciono uma gota de mercúrio.
Isso dilui uma parte por bilhão de mercúrio,
o que é considerado como seguro pela Organização Mundial de Saúde.
Mas se houvesse uma queda imprevista da água disponível;
menos água subterrânea, fluxo de água e água na piscina;
ocorreria menos diluição e a água ficaria mais tóxica.
É assim que a maioria dos países está gerenciando a poluição.
Usam esse modelo para dizer o quanto de poluição é seguro.
E ele tem fraquezas evidentes,
mas funcionava bem quando havia água em abundância
e padrões climáticos consistentes.
Agora que não temos mais, precisaremos investir e desenvolver
novas estratégias de coleta de dados.
Mas antes, temos que começar a agir com base nos dados que já temos.
Isto é um incêndio de combustível de avião.
Como muitos de vocês devem saber,
as emissões desse combustível têm um papel enorme nas mudanças climáticas.
O que vocês talvez não saibam é que o Departamento de Defesa dos EUA
é o maior consumidor mundial de combustível para aviação.
E quando consome esse combustível,
ele exige o uso da espuma de combate a incêndios mostrada aqui,
que contém uma classe de produtos químicos chamada PFAS.
Ninguém usa mais dessa espuma do que o Departamento de Defesa dos EUA,
e toda vez que ela é usada, o PFAS entra nos sistemas de água.
Globalmente, os militares usam essa espuma desde a década de 1970.
Sabemos que o PFAS causa câncer, defeitos congênitos,
e agora é tão difundido no ambiente
que parece estar presente em quase todos os seres vivos que testamos,
incluindo nós.
Mas até agora,
o Departamento de Defesa dos EUA não foi responsabilizado por essa contaminação,
nem considerado responsabilizável.
E embora haja um esforço em andamento para eliminar gradualmente essas espumas,
não estão adotando alternativas mais seguras e eficazes.
Na verdade, estão usando outras moléculas de PFAS
que, pelo que sabemos, podem ter consequências piores para a saúde.
Hoje, a responsabilização do governo está diminuindo até o ponto de eliminação
e o risco de responsabilidade por poluição da água está desaparecendo.
Que tipo de incentivos isso cria para investir em nosso futuro hídrico?
Na última década, o investimento global médio
em empresas de tecnologia da água em estágio inicial
foi de menos de US$ 30 milhões por ano.
Isso representa 0,12% do capital de risco global para empresas em estágio inicial.
E os gastos públicos não estão subindo rápido o suficiente.
Uma análise mais detalhada revela que a água não é uma prioridade.
Em 2014, o governo federal dos EUA estava gastando US$ 11 por cidadão
em infraestrutura hídrica,
versus US$ 251 em infraestrutura de TI.
Quando não usamos os dados que temos,
não incentivamos o investimento em novas tecnologias,
nem em mais coleta de dados e, certamente,
não incentivamos investimentos para garantir o futuro da água.
Então, estamos condenados?
Parte do que ainda estou aprendendo
é equilibrar a catástrofe e urgência com as coisas que podemos fazer,
porque Greta Thunberg e a "Rebelião da Extinção"
não querem esperança, querem ação de nossa parte.
Então o que nós podemos fazer?
É difícil imaginar a vida sem um serviço meteorológico,
mas antes da previsão do tempo moderna,
não tínhamos viagens aéreas comerciais,
era comum os navios se perderem no mar
e uma única tempestade podia causar escassez de alimentos.
Depois das redes de rádio e telégrafo,
para resolver esses problemas, era apenas necessário
rastrear o movimento das tempestades.
E isso estabeleceu a base para um esforço global de coleta de dados,
da qual toda família e empresa dependem hoje.
Foi o resultado tanto de uma coleta coordenada e consistente de dados,
como de uma cultura que viu maior valor
em avaliar e compartilhar abertamente tudo o que se poderia saber e descobrir
sobre os riscos que enfrentamos.
Um serviço climático global para a água nos ajudaria a prever a escassez hídrica.
Poderia ajudar a realizar o racionamento bem antes dos reservatórios secarem.
Assim como detectar a contaminação antes que ela se espalhasse.
Poderia proteger a cadeia de suprimentos,
nossos suprimentos de alimentos
e, talvez o mais importante,
permitiria a estimativa precisa do risco necessário para nos assegurar contra isso.
Sabemos que podemos fazê-lo, pois já fizemos isso com o clima.
Mas isso vai exigir recursos.
Precisamos incentivar um maior investimento em água.
Investidores, capitalistas de risco:
uma parte dos fundos e portfólios deve ser dedicada à água.
Nada é mais valioso
e, afinal, as empresas precisarão entender os riscos hídricos
para permanecerem competitivas no mundo em que estamos entrando.
Além do capital de risco,
também existem muitos programas governamentais promissores
que estimulam o desenvolvimento econômico por meio de incentivos fiscais.
Minha empresa está usando uma nova opção nos EUA,
chamada de zonas de oportunidade.
Oferece tratamento tributário favorável ao investimento em ganhos financeiros
em áreas designadas afetadas e de baixa renda.
Essas são áreas que também enfrentam um risco hídrico impressionante,
então isso cria incentivos cruciais para trabalhar com as comunidades
que mais precisam de ajuda.
E se você não está buscando esse tipo de investimento,
mas possui terras nos EUA,
será que você sabe que pode potencializar sua terra
conservando a qualidade da água permanentemente
com uma servidão de conservação?
Dá para atribuir o direito perpétuo a um fundo local
para conservar a sua terra e definir metas específicas de qualidade da água.
E se você atingir essas metas,
pode ser recompensado com uma dedução substancial de imposto a cada ano.
Quantas áreas nossa comunidade global poderia proteger
através destes e de outros programas?
Eles são poderosos porque oferecem acesso a propriedades
necessárias para estabelecer a base para um serviço climático global para a água.
Mas só pode funcionar se usarmos esses programas como são destinados
e não como veículos de evasão fiscal.
Quando a servidão de conservação surgiu,
ninguém poderia prever o quanto os poluidores corporativos
se tornariam arraigados a movimentos ambientais.
E nos acostumamos a empresas que falam sobre a crise climática
enquanto não fazem nada a respeito.
Isso prejudicou o legado e o impacto desses programas,
mas também os amadurece para regeneração.
Por que não usar servidões de conservação como elas foram planejadas,
para definir e alcançar metas ambiciosas de conservação?
Por que não criar oportunidades em zonas de oportunidade?
Porque, fundamentalmente, a segurança da água requer responsabilização,
o que não significa "empresas poluidoras patrocinando grupos ambientais e museus".
Esses são conflitos de interesse.
(Aplausos)
A responsabilização é
tornar o risco demasiadamente caro
para continuar poluindo e desperdiçando nossa água.
Não podemos continuar nos contentando com palavras. Está na hora de agir.
E ninguém melhor para começar do que os maiores poluidores,
particularmente o Departamento de Defesa dos EUA, financiado pelos contribuintes.
Quem e o que estão protegendo quando soldados norte-americanos e suas famílias
e as pessoas que vivem perto de bases militares dos EUA no exterior
estão bebendo água tóxica?
A segurança global não pode continuar em desacordo com a proteção do planeta
ou da nossa saúde coletiva.
Nossa sobrevivência depende disso.
Do mesmo modo,
a agricultura em muitos países depende de subsídios pagos pelos contribuintes
aos agricultores para garantir e estabilizar o suprimento de alimentos.
Esses incentivos são um ponto de alavancagem crucial para nós,
porque a agricultura é responsável pelo consumo de 70% de toda a água
que usamos todos os anos.
O escoamento de fertilizantes e pesticidas
são as duas maiores fontes de poluição da água.
Vamos reestruturar esses subsídios para exigir melhor eficiência da água
e menos poluição.
(Aplausos)
Por fim,
não podemos esperar progresso
se não enfrentarmos os conflitos de interesse
que suprimem a ciência,
minam a inovação
e desencorajam a transparência.
É de interesse público
medir e compartilhar tudo o que podemos aprender e descobrir
sobre os riscos hídricos que enfrentamos.
A realidade não existe até ser medida.
Não é preciso só tecnologia para medi-la.
É preciso nossa vontade coletiva.
Obrigado.
(Aplausos)
Нам нужно создать метеослужбу для воды.
Однако пока мы все вместе не потребуем ответственности,
стимулов её для финансирования не будет.
Первое моё выступление на конференции было здесь, на TED, восемь лет назад.
Только что окончив ВУЗ, я и понятия не имел,
что за те минуты на сцене
задавал вопросы, на которые мне придётся отвечать
в течение 10 лет.
Как большинство двадцатилетних,
я думал, что смогу решить глобальные проблемы —
точнее, глобальные проблемы с водой, —
с помощью моего изобретения.
Мне предстояло многое узнать.
Соблазнительно было
думать, что наши проблемы с качеством воды так трудно решаются
только потому, что их трудно обнаружить.
И я предположил,
что нам просто нужны более простые, быстрые и доступные датчики.
Я ошибался.
Действительно, для регуляции предстоящего водного кризиса
потребуются более точные данные и дополнительные технологии,
сейчас мы едва ли используем то мизерное количество данных, что имеем.
Главные же проблемы у нас с водой из-за того, что мы ими не занимаемся,
что мы отказываемся их признать.
На самом деле несложно понять,
что данные о водных ресурсах говорят нам, как биологическому виду:
мы должны больше экономить воду
и меньше её загрязнять.
Но текущие данные не помогут нам спрогнозировать возникающие риски,
с которыми сталкиваются предприятия и рынки.
Данные слишком быстро становятся неактуальны.
Раньше они имели большую ценность,
но никогда не говорили с точностью,
сколько воды у нас есть
или что в ней содержится.
Посмотрим на статистику потребления воды за предыдущие десять лет
для стран большой двадцатки.
Эти данные вам ничего не скажут,
потому что ни одна страна не измеряет точно, сколько воды она расходует.
Это всё приблизительно,
основано на устаревших моделях,
которые не учитывают климатический кризис
и его влияние на воду.
В 2015 году Ченнаи, шестой по величине город Индии,
пострадал от крупнейшего за последнее столетие наводнения.
Сегодня его водохранилища почти сухие.
Понадобилось три года, чтобы они заполнились,
три года с количеством осадков ниже среднего.
Это быстрее, чем большинство стран подсчитывает данные о потреблении воды,
в том числе и США.
Хотя и были прогнозы,
предсказывающие, что в Ченнаи будет острая нехватка воды,
ни один из них реально не помог нам точно определить, когда и где
это случится.
Это новый вид проблем, связанных с водой,
потому что скорость, с которой изменяется каждый аспект водного цикла,
возрастает.
Недавнее предупреждение ООН в этом месяце показало, что
мы сталкиваемся с новыми чрезвычайными климатическими ситуациями каждую неделю.
Также есть большие сомнения по поводу качества воды в будущем.
Мало где водоёмы проверяются
более чем на несколько загрязняющих веществ в год.
Вместо тестирования для управления загрязнением
мы используем так называемую «модель разбавления».
Представим, что у нас есть бассейн олимпийских размеров.
Я заполнил его чистой водой и добавил одну каплю ртути.
Это разбавит каплю ртути до одной миллиардной части,
что соответствует норме ВОЗ
по безопасности.
Но если бы было любое непредвиденное снижение доступности этой воды —
меньше грунтовых вод, слабее течение, меньше воды в бассейне —
разбавление было бы слабее,
а значит загрязнение — больше.
Вот так большинство стран управляет загрязнением воды.
Они используют эту модель для оценки, насколько загрязнение безопасно.
У неё есть видимые недостатки,
но она хорошо работала, когда у нас было много воды
и климат был устойчив.
Теперь это не так, поэтому нам нужно вкладываться и разрабатывать
новые способы сбора данных.
Перед тем как это сделать, мы должны начать действовать с имеющимися данными.
Это горит реактивное топливо.
Как многие знают,
выбросы реактивного топлива сильно влияют на изменение климата.
Но вы, вероятно, не знаете, что Министерство обороны США —
крупнейший в мире потребитель реактивного топлива.
И когда они его используют,
они обязаны использовать огнегасящую пену, как на картинке,
которая содержит класс химических веществ под названием PFAS.
Никто не пользуется этой пеной больше, чем Министерство обороны США,
и каждый раз PFAS попадают в наши системы водоснабжения.
Во всём мире военные используют эту пену с 70-х годов.
PFAS вызывают рак и пороки развития,
они так широко распространены в окружающей среде,
что мы находим их во всём живом, что мы тестируем,
даже в нас самих.
Тем не менее, Министерство обороны США не отчитывается
о загрязнениях PFAS
и не привлекается к ответственности.
И хотя сейчас предпринимаются усилия, чтобы отказаться от противопожарной пены,
они не предполагают более безопасные и эффективные альтернативы.
Они используют другие молекулярные модели PFAS,
которые могут, как мы все знаем, повлечь ещё худшие последствия для здоровья.
Итак, сегодня отчётность правительства исключительно размыта
и перспектива ответственности за загрязнение воды исчезает.
Какие стимулы это даёт к инвестированию в будущее воды?
За последнее десятилетие средняя величина ранних стадий глобальных инвестиций
на ранних этапах компаний водных технологий
суммарно не превышала 30 миллионов долларов ежегодно.
Это 0,12 процентов глобального венчурного капитала компаний ранней стадии развития.
А государственные расходы не растут достаточно быстро.
Видимо, вода не является приоритетом.
В 2014 году федеральное правительство США тратило 11 долларов в расчёте на человека
на водную инфраструктуру,
в то время как на ИТ инфраструктуру — 251 доллар.
Когда мы не пользуемся имеющейся информацией,
мы не поощряем инвестирование в новые технологии,
не поощряем сбор новых данных
и определённо не поощряем вложения в обеспечение будущего воды.
Значит, мы обречены?
Часть из того, чему я ещё учусь, —
это баланс между обречённостью и необходимостью делать то, что возможно,
ведь Грете Тунберг и «Extinction Rebellion»
не нужны наши надежды — им нужны действия.
Что мы можем сделать?
Трудно представить жизнь без прогноза погоды,
но до современной метеорологии
у нас не было коммерческого авиасообщения,
для корабля пропасть в море было обычным делом,
и единственный шторм мог стать причиной голода.
Как только мы получили радио и телеграф,
всё, что требовалось для решения этих проблем,
было отслеживание движения штормов.
Это положило основу глобального сбора данных,
без которого не обходится сегодня ни один дом и ни одно предприятие.
Это было как результатом организованного и цельного сбора информации,
так и результатом культуры, которая осознавала важность
открытой оценки данных и обмена данными, которые могли бы помочь обнаружить
предстоящие угрозы.
Глобальная метеорологическая служба воды помогла бы нам предсказывать её нехватку.
Это помогло бы организовать нормирование воды до того, как водоёмы высохнут.
Это помогло бы обнаруживать загрязнения до их распространения.
Это защитило бы цепочки поставок,
обеспечило бы нас продуктами питания
и, самое важное,
это дало бы возможность точно оценивать риски,
от которых необходимо страховаться.
Мы знаем, что это возможно — мы уже делали так с погодой.
Но это потребует ресурсов.
Нужно поощрять бо́льшие вложения в воду.
Инвесторы, венчурные капиталисты:
часть ваших фондов и портфелей должна идти на воду.
Нет ничего важнее этого,
и, более того, предприятиям надо понимать водные риски,
чтобы быть конкурентоспособными в сегодняшнем мире.
Кроме венчурного капитала
также полно многообещающих государственных программ,
поощряющих экономическое развитие с помощью налоговых льгот.
Новая льгота в США, которую использует моя компания,
называется «зоны возможностей».
Они предлагают пониженные налоги для тех, кто инвестирует средства
в проблемные районы с низкими доходами.
Эти районы
также борются с водными проблемами,
и это создаёт стимул для работы напрямую с теми сообществами,
которым больше всего нужна помощь.
Если вы не собираетесь делать инвестиции такого типа,
но вы владеете землёй в США,
знали ли вы, что можете использовать её,
чтобы сохранить качество воды
и зарегистрировать на неё права?
Вы можете присвоить себе бессрочное право в местном земельном фонде
на сохранение вашей земли
и установить показатели качества воды.
Если вы будете им соответствовать,
вас могут вознаградить ежегодной существенной налоговой скидкой.
Как много районов могло бы защитить наше глобальное сообщество
с помощью таких и других программ?
Они эффективны, потому что предлагают доступ к реальной собственности,
необходимой для создания глобальной метеорологической службы для воды.
Но это сработает, только если мы будем использовать эти программы по назначению,
а не как транспортное средство для бегства от налогов.
Когда ввели права на воду,
никто не думал, как глубоко укоренятся в экологических движениях
корпорации-загрязнители.
Мы привыкли к компаниям, которые говорят о климатическом кризисе,
но ничего не делают.
Это подорвало преемственность и влияние таких программ,
но это также делает их созревшими для улучшения.
Почему не использовать права на воду по назначению,
чтобы ставить амбициозные цели по сохранению воды и достигать их?
Почему не создавать возможности в зонах возможностей?
Потому что в основе сохранения воды — ответственность.
Это не про корпорации–загрязнители, которые спонсируют экологические движения
и музеи.
Что является конфликтом интересов.
(Аплодисменты)
Ответственность — это:
сделать риск расплаты слишком дорогостоящим,
чтобы продолжать загрязнять и тратить впустую нашу воду.
Нам больше не нужны просто слова. Пришло время действовать.
Лучше начать с самых больших загрязнителей,
в особенности с Министерства обороны США, которое финансируется из наших налогов.
Кого и что мы защищаем, если американские солдаты, их семьи
и люди, которые живут на границах военных баз США за рубежом,
пьют ядовитую воду?
Глобальная безопасность больше не может идти вразрез с защитой планеты
или защитой общего здоровья.
Наше спасение зависит от этого.
Точно так же
сельское хозяйство в большинстве стран существует на субсидии,
которые выплачиваются фермерам, чтобы те следили за продуктами питания.
Эти стимулы критически важны для нас,
потому что сельское хозяйство отвечает за использование 70% воды,
которую мы потребляем ежегодно.
Стоки удобрений и пестицидов —
основные источники загрязнения воды.
Давайте реструктурируем эти субсидии и потребуем эффективного использования
и меньшего загрязнения водных ресурсов.
(Аплодисменты)
Наконец:
у нас не будет прогресса,
пока мы не захотим противостоять конфликтам интересов,
которые подавляют науку,
подрывают инновации
и препятствуют прозрачности.
Это в общественных интересах —
оценивать и делиться всем, что мы узнаём и открываем
о рисках, с которыми мы сталкиваемся в связи с водой.
Реальности нет, пока она не измерена.
И для этого нужны не только технологии.
Для этого нужно всеобщее желание.
Спасибо.
(Аплодисменты)
Su için bir meteoroloji servisi kurmamız gerekiyor.
Bunu hepimiz talep etmedikçe
fon için teşvik de olmayacaktır.
İlk konferans konuşmamı 8 yıl önce TED'de yapmıştım.
Yeni mezundum
ve ben fark etmeden sahnede geçirdiğim o birkaç dakika
önümdeki on yıl boyunca bana sorulacak soruları belirlemişti.
20'li yaşlarındaki birçok kişi gibi ben de
kendi teknolojimle dünyanın problemlerini çözmeyi hedefliyordum,
özellikle de su problemlerini.
Öğrenecek çok şeyim vardı.
Bu konu ilgimi oldukça çekmişti,
su kalitesi anlamında sorunlar bitmek tükenmek bilmiyordu
çünkü belirlemesi zordu.
Daha basit, hızlı ve uygun fiyatlı dedektörlere
ihtiyacımız olduğunu düşünüyordum.
Yanılıyormuşum.
Şurası kesin: Yarının su riskiyle ilgilenmek
beraberinde daha iyi veri ve teknoloji gerektirecek.
Bugün bile su hakkında sahip olduğumuz kısıtlı veriyi zar zor kullanabiliyoruz.
Bizim en büyük su problemimiz hala devam ediyorsa
bu yapmadıklarımızdan ve ciddiyetini kavrayamadığımız problemlerdendir.
Bugün elimizde olan su verisi,
insanoğlu olarak ne yapmamız gerektiğine dair
aklımızda küçük soru işaretleri bırakıyor.
Evet, suyumuzu daha çok korumalı
ve daha az kirletmeliyiz.
Ama bu veri, işletmelerin ve piyasanın karşılaşacağı
yeni problemleri öngöremiyor,
dolayısıyla da git gide gereksiz bir hale geliyor.
Eskiden bu veri nispeten daha kıymetliydi
ama bu veri bize hiçbir zaman tam olarak ne kadar suyumuz olduğunu
ve bu suyun içinde ne olduğunu bize veremedi.
G20 ülkelerinin son on yıldaki su tüketim oranlarına bir göz atalım.
Bu rakamlar her ne kadar söylemese de
bu ülkelerin tükettikleri su miktarını doğrudan ölçmüyor.
Bunların hepsi tahmin
ve hepsi iklim krizini ya da iklim krizinin suya olan etkisini
göz önünde bulundurmayan eski modellere dayanıyor.
2015'te Hindistan'ın altıncı en büyük şehri olan Chennai
son yüzyılda görülen en büyük sel felaketini yaşadı.
Bugün, Chennai'nin su rezervleri kurumak üzere.
Bu hale üç yılda geldi;
üç yıl yağışlar ortalamanın altında yağdı ve sonuç bu.
Bu, çoğu ülkenin ulusal su verilerini ortaya koymasından daha hızlı bir sorun,
buna ABD de dahil.
Zamanında Chennai'deki ciddi su kıtlıklarını tahmin eden
birçok tespit olmasına rağmen
hiçbirimiz bunun ne zaman ve nerede olacağını tam anlamıyla kestiremedik.
Bu, yeni tür bir su problemi
çünkü su döngümüzün her bir aşaması her anlamda hızlı bir şekilde değişmekte.
Bu ay BM'nin son yaptığı uyarıya göre,
her hafta yeni bir iklim tehlikesiyle karşı karşıya kalıyoruz.
Su kalitesi anlamında epey bir muamma bulunmakta.
Birçok ülkede bir sene içinde suları kirletenlerin oranı
test edilme oranından daha fazla.
Kirliliği yönetmek adına test yapmak yerine
"seyreltme" dediğimiz yöntemi kullanıyoruz.
Diyelim ki tatlı su dolu olimpik bir havuz var
ve içinde bir damla cıva ekliyoruz.
Bu, bir damla bir milyon parçaya dağılır
ki Dünya Sağlık Örgütü de bunu sağlıklı kabul ediyor.
Ya peki mevcut suda beklenmedik bir düşüş olursa?
Yer altı suları ve akarsular ne kadar azalırsa
cıva da o denli az seyrelir
ve dolayısıyla su daha da zehirli hale gelir.
Birçok ülke su kirliliğiyle böyle yönetiyor.
Kirliliğin ne kadarının güvenli olduğunu anlatmak için bu modeli kullanıyorlar
ve bunun bariz zayıf yanları var
ama yeterince suyumuz
ve düzenli hava şartları olduğunda gayet iş görüyor
ama gelin görün ki yok,
dolayısıyla yeni veri toplama stratejileri geliştirip
buna yatırım yapmak durumundayız
ama bu işe koyulmadan önce elimizdeki veriler üzerinde çalışmalıyız.
Bu, bir jet yakıtı yangını.
Birçoğunuz biliyordur,
jet yakıtı salınımı iklim değişikliğinde çok önemli bir rol oynuyor
ama ABD Savunma Bakanlığı'nın
dünyanın en büyük jet yakıtı tüketicisi olduğunu belki de birçoğunuz bilmiyordur.
Bu yakıtı kullanırken de
resimde gördüğünüz PFAS denilen ve birtakım kimyasallar içeren
bu köpüğü de kullanıyorlar.
Bu köpüğü ABD Savunma Bakanlığı kadar kullanan yok
ve bu PFAS öyle bir şey ki her seferinde bir yolunu bulup suyumuza karışabiliyor.
Bu köpük 1970'lerden beridir
dünya genelinde ordular tarafından kullanılııyor.
PFAS'nin kanser ve doğum lekelerine sebep olduğunu biliyoruz
ve doğada o kadar hızlı yayılıyor ki
test ettiğimiz neredeyse her canlıda buna rastlıyoruz,
buna biz de dahiliz.
Ama bugüne kadar bu PFAS kirliliğinden
bir kez dahi sorumlu veya muhatap tutulmadı.
İnsanlar bu köpüğü ortadan kaldırmak için canla başla çalışırken
daha güvenli alternatif köpüklere hiç kapı aralamıyorlar.
Esasında onlar da çok daha ciddi hastalıklara sebep olabilecek
başka tür PFAS molekülleri barındırıyor.
Geldiğimiz noktada artık hükümetlere bu konuda neredeyse hiç güvenilmiyor.
Keza su kirliliğinin sorumluluk riski de günden güne azalıyor.
Peki ne yaparsak yarının suyu için yatırım kültürü oluşturabiliriz?
Son 10 yılda, erken aşama su teknolojileri girişimcileri tarafından yapılan
erken aşama küresel yatırımların toplamı senelik 30 milyon doları geçmedi.
Bu rakam, dünyaki erken aşama şirketlerin risk sermayelerinin yüzde 0,12'si ediyor.
Bununla beraber ayrılan fonlar da çok cüzi miktarlardan öteye gitmiyor.
Tabloya yakından baktığımızda suyun ilk önceliğimiz olmadığı ortaya çıkıyor.
2014'de ABD Federal Hükümeti
bilgi teknolojileri altyapısı için kişi başı 251 dolar harcarken
su altyapısı için ise kişi başı 11 dolar harcadı.
Elimizdeki verinin hakkını vermezsek
ne yeni teknolojilere yatırıma
ne daha fazla veri toplamaya
ne de yarının suyu için yatırıma teşvik edebiliriz.
Peki sizce biz bittik mi?
Yapabileceğimiz şeylerin aciliyetinin
ve ciddiyetinin arasındaki dengeyi kurmayı hala öğrenmekteyim
çünkü Greta Thunberg ve Yok olma İsyanı bizden bir şeyleri ümit etmemizi değil,
harekete geçmemizi istiyor.
Peki ne yapabiliriz?
Hava durumu olmadan hayat epey bir zor olurdu
ama günümüz hava durumu sistemi henüz yokken
ticari hava yolu taşımacılığı diye bir şey de yoktu;
gemiler denizlerde sıkça kaybolur,
en ufak bir fırtına gıda kıtlığına neden olurdu.
Ne zaman ki radyo ve telgraf hatları kuruldu
bu problemleri çözmek için ihtiyacımız olan tek şey
artık bu fırtınaların hareketlerini takip etmekti.
Bu da günümüzde her hane halkı ve iş yerinin bel bağladığı
küresel veri toplama girişiminin temellerini oluşturdu.
Bu, koordineli ve uyumlu bir veri toplama sürecinin ürünü olduğu kadar
karşılaştığımız tehlikeleri fark edip anlamamızı sağlayan
şeffaf bir değerlendirme ve paylaşım kültürünün de bir meyvesiydi.
Küresel bir su takip sistemi, hem su kıtlıklarını önceden görebilmeyi,
hem su kaynaklarımız tükenmeden daha planlı kullanabilmeyi,
hem kirlilik daha yayılmadan önleyebilmeyi
hem de tedarik zincirimizin
ve gıda arzının devamını sağlayacaktır.
Belki de en önemlisi
tedbir alınması gereken riskleri
daha net ön görebilmemizi sağlayacaktır.
Başarabileceğimizi biliyoruz çünkü bunu hava durumunda başardık
ama bunu yapabilmek için kaynak gerekecek.
Dolayısıyla su için daha geniş çaplı yatırımlar gerekiyor.
Yatırımcılar olsun, risk sermayederleri olsun;
su için pamuk ellerini cebe atmaları gerekiyor.
Sudan kıymetli başka bir şey yok,
kaldı ki şirketler de girmekte olduğumuz rekabetçi piyasada
tutunabilmek istiyorlarsa su riskinin farkına varmaları gerekecek.
Risk sermayesinin yanı sıra
vergi teşvikleri vasıtasıyla ekonomik kalkınmayı destekleyen
ve oldukça umut verici bir takım hükümet programları mevcut.
ABD'de şu anda yeni seçenek olan,
aynı zamanda çalıştığım yerde de uygulanan yöntemin adı "Fırsat Alanları."
Belirli yoksul ve düşük gelirli bölgelerde sermaye yatırımları için
bir takım avantajlı vergilendirme olanakları sunuluyor.
Bu bölgeler aynı zamanda ciddi su problemleriyle de karşı karşıya,
dolayısıyla da bu program buna en çok ihtiyacı olan
yerel halkla doğrudan kol kola çalışmaya da teşvik ediyor.
Peki, diyelim ki kafanızda böyle bir yatırım yapmak yok
ama ABD topraklarında araziniz var.
İçindeki suyun kalitesini sürekli koruyup koruma alanı yaparak
arazinizden faydalanabileceğinizi biliyor muydunuz?
Yerel birimlere başvurup arazinizi
ve suyun kalitesini korumaya dair taahhüt verebilirsiniz.
Bu taahhütleri yerine getirmeniz halinde,
hatrı sayılır bir vergi indiriminden her sene yararlanabilirsiniz.
Peki küresel topluluğumuz bu ve diğer programlarla
kaç tane araziyi bu şekilde koruyabilir?
Bu programlar oldukça etkili
çünkü küresel su takip sistemi için
ihtiyacımız olan arazileri bize sağlıyorlar
ama programlardan sırf vergiden yırtmak değil de
bu amaç uğruna yapılırsa verim alabiliriz.
Koruma alanları kurulduğunda
çevreyi kirleten büyük firmaların bu çevre hareketine karşı
nasıl bir tavır takınacağını kimse bilemiyordu.
Bunu yanı sıra, iklim değişikliğinden dem vurup
bu konuda hiçbir şey yapmayan şirketlere de artık alışmıştık.
Bu durum, programın kapsamını ve kalıcılığını zedelediği kadar
talep edilme anlamında olgunlaştırdı da.
Neden koruma alanlarını olması gerektiği gibi kullanıp
çevreyi korumak için kendimize iddialı hedefler koymayalım ki?
Neden fırsat bölgelerinde fırsatlar yaratmayalım?
Su güvenliği en başta sorumluluk ister.
Hem çevrecileri destekleyip aynı zamanda çevreyi kirleten
müze ve büyük şirketlerden de sorumluluk almayı bekleyemeyiz.
Bir kere bunların çıkarları çatışıyor.
(Alkış)
Sorumluluk almak demek
suyu israf etmenin ve kirletmenin bedelini
ağır ödetmek demektir.
Lafla peynir gemisi yürümüyor.
Artık harekete geçmenin zamanı
ve bu işe, çevreyi kirleten büyük şirketlerden değil de
özellikle vergilerimizle ayakta duran
ABD Savunma Bakanlığı'ndan başlamamız lazım.
En başta Amerikan askerleri, aileleri ve askeri üslerin yakınlarında oturan
tüm bu insanlar zehirli sular içerken
biz neyi kimi koruyabileceğiz ki?
Gezegenimizi korumadan ulusal güvenliğimizi de
toplum sağlımızı da koruyamayız.
Bu, bir hayat memak meselesi.
Benzer şekilde,
birçok ülkede tarım, gıda tedariğinin korunması ve aksamaması için
çiftçilere verilen vergi kaynaklı teşviklerle ayakta duruyor.
Bu teşvikler bizim için hayati önem taşıyor
çünkü her sene suyumuzun yüzde yetmişini
tarımda kullanıyoruz.
Gübreler ve böcek ilaçları bu suyun kirlenmesinde
en büyük iki faktör.
Suyu daha verimli kullanabilmek ve kirliliği azaltmak için
haydi bu teşvikleri yeniden yapılandıralım.
(Alkış)
Son olarak,
bilimin gücünü bastıran, yeniliklerin önüne ket vuran
ve şeffaflığı geri plana atan
bu çıkar çatışmasına dur demeye cesaret edemiyorsak
durup bir şeyler olmasını bekleyemeye hakkımız yok.
Karşılaştığımız su problemlerinden bir şeyler çıkarıp
ve bunları enine boyuna inceleyerek birbirimizle paylaşmak
toplumun yararına olacaktır.
Siz onu gidip bulana kadar gerçeklik diye bir şey yoktur.
Bunu bulabilmek de sadece teknoloji değil
ortak bir iradeyle de olacak bir iştir.
Teşekkürler.
(Alkış)
Нам потрібно створити службу погоди для води.
Однак, поки ми колективно не вимагатимемо підзвітності,
стимулів для її фінансування не буде.
Вперше я виступав тут на конференції TED вісім років тому.
Я лиш закінчив аспірантуру і зовсім не думав,
що за ці кілька хвилин на сцені,
я формував питання, які мені будуть ставити
протягом наступного десятиліття.
Як більшість молодих та амбітних,
я розраховував вирішити світові проблеми,
точніше, світові проблеми з водою
завдяки моїй технології.
Мені було чому вчитися.
Це приваблювало мене,
бо я вважав, що наші найбільші проблеми з якістю води досі наявні,
оскільки їх важко визначити.
І я припускав,
що нам лише потрібні простіші, швидші та доступніші датчики.
Я помилявся.
Хоча це і правда, що для управління ризиками, пов'язаними з водними ресурсами,
потрібні кращі дані та більше технологій,
сьогодні ми ледве використовуємо ті незначні дані про воду, які ми маємо.
Наші головні проблеми з водою існують через те, що ми не робимо,
і через проблеми, яких ми не визнаємо.
Насправді, це нескладне питання:
до чого спонукають нас дані про водні ресурси -
нам потрібно зберігати більше,
а забруднювати менше.
Але нинішні дані не допоможуть нам спрогнозувати нові ризики,
що стоять перед бізнесом та ринками.
Вони надзвичайно швидко стають неактуальними.
Раніше дані мали більшу цінність,
але, по суті, не показували нам з реальною точністю,
скільки в нас водних ресурсів,
чи який у них склад.
Розглянемо статистику споживання води за останнє десятиліття
кожної країни "Великої двадцятки".
Однак ці цифри не вказують на те,
що жодна з цих країн безпосередньо не вимірює, скільки води вона використовує.
Це все оцінки,
які засновані на застарілих моделях,
що не враховують кліматичну кризу,
а також її вплив на водні ресурси.
У 2015 році, Ченнаї, це шосте за величиною місто Індії,
пережило найгірші повені століття.
Сьогодні його водойми майже сухі.
Щоб це сталося, знадобилося три роки,
три роки із середньою кількістю опадів.
Це відбувається швидше, ніж більшість країн підсумовує свої дані про воду,
включно зі США.
І хоча були прогнози,
які передбачали сильний дефіцит води в Ченнаї,
жоден з них, насправді, не зміг допомогти нам точно визначити, коли або де
це відбудеться.
Це новий тип проблеми з водою,
оскільки швидкість, з якою змінюється кожен аспект нашого водного циклу,
прискорюється.
Нещодавно ООН застерегло,
що ми щотижня стикаємося з однією новою надзвичайною ситуацією щодо клімату.
Попереду велика невизначеність щодо якості води.
У більшості країн це рідкість, якщо деякі водойми перевіряють
на наявність більш ніж декількох забруднюючих речовин на рік.
Замість тестування ми використовуємо метод "моделі розведення"
для управління забрудненням.
А тепер уявіть, що у мене є басейн, розміром з олімпійський,
я наповнив його прісною водою і додав одну краплю ртуті.
Вона розведеться до однієї частинки на мільярд ртуті,
що Всесвітня організація охорони здоров'я
вважає безпечним.
Але якби відбулося непередбачене зменшення кількості води --
менше ґрунтових вод, слабші течії, менше води в басейні --
вода в басейні розрідилась би менше,
і все стало б більш токсичним.
І саме так більшість країн справляються із забрудненням.
Вони використовують цю модель, щоб показати, яке забруднення безпечне.
Ця модель має явні слабкі місця,
але вона працювала досить добре, коли у нас було багато води
та передбачувана погода.
Тепер, коли ми цього не робимо, нам треба буде інвестувати та розробляти
нові стратегії збору даних.
Але перш ніж це зробити, ми повинні діяти на основі даних, які ми вже маємо.
Це пожежа від загоряння реактивного палива.
Як багато хто з вас знає,
викиди реактивного палива відіграють величезну роль у змінах клімату.
Та ви можете не знати, що Міністерство оборони США
є найбільшим у світі споживачем реактивного палива.
І коли вони гасять реактивне паливо,
вони зобов'язують використовувати вогнегасну піну, зображену тут,
яка містить клас хімічних речовин під назвою ПФАС.
Ніхто не використовує більше цієї піни, ніж Міністерство оборони США,
і кожен раз, коли її використовують, ПФАС потрапляє у наші водні системи.
У всьому світі військові використовують цю піну з 1970-х.
Ми знаємо, що ПФАС викликає рак, вроджені вади,
і зараз він такий розповсюджений у навколишньому середовищі,
що, здається, ми знаходимо його майже у всьому живому, що ми перевіряємо,
і навіть у нас самих.
Але поки що Міністерство оборони США не несе відповідальності
за забруднення ПФАС,
і не притягнене до відповідальності.
І хоча зараз намагаються припинити використання цих пін для пожежогасіння,
але безпечніші та ефективніші альтернативи не запроваджують.
Насправді, вони використовують інші речовини ПФАС,
які, наскільки ми знаємо, можуть спричинити гірші наслідки для здоров'я.
Отже, сьогодні державна відповідальність стирається до точки ліквідації,
а ризик відповідальності за забруднення води зникає.
Які типи стимулів це створює для інвестування у наше майбутнє води?
Протягом останнього десятиліття середні світові інвестиції
у компанії з водних технологій на ранньому етапі
складали менше 30 мільйонів доларів щороку.
Це 0,12% світового венчурного капіталу для компаній ранньої стадії.
А витрати держави не ростуть аж так швидко.
І при більш детальному розгляді, ми бачимо, що вода -- не пріоритет.
У 2014 році федеральний уряд США витрачав 11 доларів на одного громадянина
на водну інфраструктуру,
проти 251 долара на ІТ-інфраструктуру.
Отже, коли ми не використовуємо дані, які ми маємо,
ми не заохочуємо інвестиції у нові технології,
ми не заохочуємо подальший збір даних
і, звичайно, не заохочуємо інвестиції для забезпечення майбутнього водних ресурсів.
Тож ми приречені?
Я все ще вивчаю те,
як поєднати приреченість і терміновість з потенційними діями,
тому що Грета Тунберг і Бунт проти вимирання
не хочуть нашої надії -- вони хочуть, щоб ми діяли.
То що ми можемо зробити?
Важко уявити життя без погодних служб,
але до сучасного прогнозування погоди
у нас не було комерційних авіаперельотів,
звичною справою було те, що кораблі губилися в морі,
і одна буря могла призвести до дефіциту продовольства.
Коли ми винайшли радіо- і телеграфні мережі,
все, що було потрібно для вирішення цих проблем --
відстежувати рух штормів.
І це заклало основу для глобальних зусиль щодо збору даних,
від яких сьогодні залежить кожне домогосподарство та бізнес.
І це було результатом скоординованого та послідовного збору даних,
а ще результатом вироблення культури, яка вбачала більшу цінність
у відкритій оцінці та обміні інформацією щодо ризиків,
з якими ми стикаємося.
Глобальна служба погоди для води допоможе нам прогнозувати її нестачу.
Це може допомогти нам здійснити нормування ще до того, як резервуари пересохнуть.
Це може допомогти нам виявити зараження ще до того, як воно пошириться.
Це може захистити наші ланцюги поставок,
забезпечити наші продовольчі запаси,
і, можливо, найголовніше --
це дасть змогу точно оцінити ризик,
якого слід остерігатися.
Ми знаємо, що можемо це зробити, тому що ми це вже зробили з погодою.
Але це потребуватиме ресурсів.
Нам потрібно заохочувати більші інвестиції у воду.
Інвестори, венчурні капіталісти:
частина ваших коштів та портфелів повинна бути спрямована на воду.
Ніщо не є більш цінним,
і, зрештою, підприємствам потрібно зрозуміти водні ризики,
щоб залишатися конкурентоспроможними у світі, в який ми вступаємо.
Крім венчурного капіталу,
існує також багато перспективних державних програм,
які заохочують економічний розвиток за допомогою податкових пільг.
Новий варіант у США, який використовує моя компанія,
називається "зони можливостей".
Вони пропонують сприятливий податковий режим для інвестування приросту капіталу
у конкретні проблемні та малозабезпечені райони.
Зараз це сфери,
які також стикаються з величезним водним ризиком,
тому це створює вирішальні стимули для роботи безпосередньо з громадами,
яким найбільше потрібна допомога.
І якщо ви не хочете робити такі інвестиції,
але володієте землею в США,
чи знаєте ви, що можете використовувати свою землю
для постійного збереження якості води
на правах сервітуту?
Ви можете призначити постійне право місцевому земельному тресту
зберігати вашу землю
та встановити конкретні цілі щодо якості води.
І якщо ви досягнете цих цілей,
ви будете винагороджені щорічною суттєвою податковою знижкою.
Скільки земель могла б захистити наша глобальна спільнота за допомогою
цих та інших програм?
Вони потужні, оскільки пропонують доступ до нерухомості,
необхідної для того, щоб закласти основу глобальної служби погодних умов для води.
Але це спрацює лише в тому випадку, якщо ми використаємо програми за призначенням,
а не просто як засоби для ухилення від сплати податків.
Коли було створено консерваційний сервітут,
неможливо було передбачити, наскільки корпоративні забрудники
вкоренилися в екологічних рухах.
І ми звикли, що компанії говорять про кліматичну кризу,
але не роблять нічого, щоб її зупинити.
Це підриває практики та вплив цих програм,
але також показує, що їх треба реформувати.
Чому б не використовувати сервітути за призначенням:
для встановлення та досягнення амбітних цілей збереження?
Чому б не створити можливості в зонах можливостей?
Тому що, по суті, безпека водних ресурсів вимагає підзвітності.
Підзвітність -- це не корпоративний забруднювач, що спонсорує екологічні групи
та музеї.
Це конфлікт інтересів.
(Оплески)
Має бути така підзвітність,
яка зробить ризик ухилення від відповідальності занадто дорогим,
щоб продовжувати забруднювати та витрачати нашу воду.
Досить говорити пусті слова. Час діяти.
І з чого краще почати, як не з наших найбільших забруднювачів,
зокрема Міністерства оборони США, яке фінансують платники податків.
Кого і що ми захищаємо, коли американські солдати, їхні родини
та люди, які живуть біля військових баз США за кордоном,
п’ють токсичну воду?
Глобальна безпека вже не може залишатися осторонь захисту нашої планети
чи колективного здоров'я.
Від цього залежить наше виживання.
Аналогічно,
сільське господарство у більшості країн залежить від субсидій,
що фінансуються платниками податків,
які виплачуються фермерам для забезпечення та стабілізації поставок продовольства.
Ці стимули є вирішальним моментом для нас,
оскільки сільське господарство відповідає за споживання 70 відсотків усієї води,
яку ми використовуємо щороку.
Стік добрив та пестицидів --
це два найбільші джерела забруднення води.
Давайте реорганізуємо ці субсидії, щоб вимагати
покращення ефективності використання води
та зменшення забруднення.
(Оплески)
Нарешті:
ми не можемо очікувати прогресу,
якщо не хочемо протистояти конфлікту інтересів,
що пригнічує науку,
підриває інновації
та перешкоджає прозорості.
Це в інтересах суспільства --
вимірювати та ділитися всім, про що ми можемо дізнатися,
про ризики, з якими ми стикаємось у воді.
Реальність відсутня, поки її не виміряють.
Для її виміру потрібна не лише технологія.
А ще й наше колективне прагнення.
Дякую.
(Оплески)
我们需要为水资源 建立一个气象服务台。
但在我们能够 一致对此问责前，
它不具备成立的因素。
八年前，我正是在TED平台 发表了我的第一次公众演讲。
刚毕业的我未曾想到，
在台上数分钟内罗列的问题，
我将用此后的十年时间
去作答。
而就像许多二十啷当岁的青年，
我期盼自己 能解决世界难题——
具体来说， 是想用自己的技术
来解决全球水质问题。
我要学的东西还有很多。
人们容易相信这么个论点：
最严峻的水质问题 依然攻克不下，
是因为水质鉴定非常困难。
我也曾以为
我们只要有了更简单、更快捷、 更便宜的检测器就够了。
我错了。
虽然我们确实需要 更好的数据与更高的技术
来为明日的水质做风险管理，
但今时今日我们都还不能够 充分利用现有的为数不多的数据。
最严峻的水质问题依然攻克不下， 是因为有些事情我们没有做到、
有些问题我们没能察觉。
作为地球上的一个物种，
我们人类能从现有的 水质数据读出的信息也很明确：
我们要节约环保，
我们要减少污染。
但是目前的水质数据 并不能帮助我们预测
即将来临的面对商业与市场的风险。
目前的数据对此愈加一无是处。
此类数据在过去更具价值，
但它们从未准确地告诉过我们
具体的水量
或是水中的成份。
让我们回顾过去十年里 来自各个G20成员国的
用水量统计数据。
这里的数字没有告诉你们的是，
那些成员国中没有一个国家 给出了用水量的直接测量值。
这些数字都是估计值，
而且是由他们根据那些 既没考虑气候危机，
也没考虑其对水资源影响的
过时模型计算得出的。
2015年，印度的第六大城市，金奈，
遭受了百年来 最严重的洪水袭击。
而今天，那里的水库几近干枯。
仅三年，降雨量低于平均值的三年，
就成了这幅光景。
大多数国家，包括美国， 将全国水资源数据收集制表的速度
都跟不上这样的干枯速度。
而且虽然有过几次
对金奈市水资源短缺的预报，
但它们无一明确指明水资源短缺
会在何时何地发生。
这是一类新的水资源问题，
因为水循环的各个环节
都在加速变化。
正如近期联合国 在本月警告所示，
我们每一周都面临着 一个新的气候危况。
在水质方面存在着更大的不确定性。
绝大多数国家在一年内 对国内大部分水体
进行污染物检测的次数屈指可数。
我们现在用于污染管控 的方式不是检测，
而是一种名为“稀释模型”的方法。
试想在一个奥运规格的泳池内
注满清水，并加入一滴水银。
这能将水银稀释至十亿分之一，
也就是在世界卫生组织看来
算是安全的程度。
但如果有这么一滴未被察觉到 的水银滴入地下水含量更少、
流量更弱、 水量更少的游泳池中，
稀释效果就会更弱，
水里的毒性就会更强。
而这就是大多数国家 的污染管理之道。
他们用这个模型告诉人们 什么程度的污染能算安全。
这种方法有着明显的缺陷，
但它在水源充足 与气象规律稳定的条件下
还是能够达到目的。
可现在，条件不允许了， 我们需要投资开发
全新的数据收集方案。
但在我们开始实施前， 我们得从已有的数据着手。
这火来自航空燃油。
正如你们许多人所知，
航空燃油排放对气候变化 有着相当程度的影响。
但不为你们所知的是， 美国国防部
正是全球最大的 航空燃油购买方。
在购买航空燃油的同时，
他们还允许使用 图片所示的消防泡沫，
这种泡沫里含有一类叫做PFAS (全氟烷基磺酸盐 )的化学成分。
在这种消防泡沫的用量上 美国国防部无人能及，
而且每次使用，PFAS都会 以某种方式进入供水系统。
全球各国军队从20世纪70年代起 就开始使用这种消防泡沫了。
我们知道PFAS会导致 癌症、先天性缺陷，
而现在它们在环境中遍布之广， 我们几乎能在
所有生物测试对象中检测到它们，
包括人体。
但是到目前为止，还没人 就PFAS污染一事
向美国国防部问责，
国防部也从未表示过要对此负责。
尽管当局正致力于 逐步淘汰这些灭火泡沫，
但他们并未采用更安全， 更有效的替代方法。
他们实际采用的是 其它的PFAS分子，
就我们所知，这可能会招致 更严重的健康问题。
时至今日，政府问责机制 日渐淡化，形同虚设，
这样政府对水质污染担责 的风险也就越来越小了。
这会对我们给水资源的未来做投资 产生什么样的激励？
在过去的十年里，全球每年针对 一众处于早期阶段的
水资源相关科技公司 的初期平均投资
总数不及三千万美元。
在对全球初期公司的 风险投资里占0.12%
而且公共支出的 增长速度也远跟不上。
再一细看就会发现水资源 并非人们优先考虑的问题。
2014年，美国联邦政府 在供水的基础设施上
为每个公民花费了11美元，
而在信息技术的基础设施上 花费了251美元。
所以如果我们不能 擅用我们现有的数据，
我们就没法鼓励人们为新技术投资，
没法鼓励人们收集更多的数据
自然也没法鼓励人们 为未来的水质安全投资。
人类就这样毁了？
我目前正研究的其中一个问题，
是如何物尽其用 在毁灭与危急状态间做平衡，
因为格雷塔·图恩伯格 与“反抗灭绝”组织需要的
不是我们的期许， 他们要的是我们的行动。
那么我们能做什么？
没有气象台的生活是难以想象的，
但在现代气象预测技术出现之前，
我们是没有商务航空的，
船舶在海洋中迷失屡见不鲜，
光一场风暴 就能造成食物短缺。
而在我们发明了无线电与电报网络后，
我们仅需要跟踪着风暴的动态，
这些问题就迎刃而解了。
这也为全球数据收集 成为当今家家户户、
各行各业都用得上的技术 奠定了基础。
能够创造一种更重视公开评定，
并在面对危机时能就其 所知所见知无不言的文化，
和能够使用相互协调、 持续产生的数据
所带来的结果同样重要。
建立一个水资源的全球气象服务台 能帮助我们预测水资源短缺；
能帮助我们在水库枯竭之前 就实施定量配给；
能帮助我们在污染扩散之前 就可将其检测出来；
还能保护我们的供应链，
为我们的食品供应把关，
也许最重要的是，
这能精确评估风险，
从而确定必须承担的责任。
我们知道这些事情能实现， 因为我们已经实现了气象跟踪。
但这会对资源有要求。
我们得鼓励更多的 对水资源的投资。
投资者们，风险投资家们：
在你们的资金与投资组合中 应该要有一部分用于水资源。
没有什么比这更有价值的了，
毕竟，企业也需要去 了解水资源的风险，
以在今后所处的世界里 保持竞争力。
除了风险投资外，
还有许多有前景的政府计划
通过税收优惠鼓励经济发展。
我们公司正在使用一个叫
“机会区”的美国新政。
美国政府对投资在指定的 贫困地区和低收入地区
所获的资金收益 提供优惠的税收待遇。
要知道，正是这些地区
面临着巨大的水资源风险，
因此这类政策对 “直接致力于最需要帮助的社区”
有着关键性的激励作用。
如果你尚未着眼于此类投资
但在美国拥有土地，
你是否知道你能通过‘保育地役权’
为你的土地获得
永久性的水质保护？
你可以将这项永久性权利 分配给本地土地信托
从而保护你的土地，
并为水质制定特定的目标。
如果你能达成这些目标，
你就能每年获得大幅税收优惠。
有多少区域能在 这样与那样的计划下
受到我们全球社区的保护？
这些计划之所以有影响力， 是因为它们提供了
为“全球水资源气象服务台”奠定基础 所不可或缺的地产的获取方式。
但要达成目的，我们必须 遵循这些计划的本意，
而非仅仅将其用作为避税工具。
在“保育地役权”设立之初，
没人能预料到 企业对环境的污染
会变得如此积重难返。
我们已经习惯了听企业 一边拿气候危机说事，
一边却对此无所作为。
这样的状况已经削弱了那些政府 计划的成效与影响，
但也令各式计划遍地开花。
为何不贯彻“保育地役权”的本意，
以设立并实现伟大的环保目标？
为何不在"机会区"内创造机会？
因为根本问题在于， 需要有人为水质安全负责。
负责不是指让污染排放企业 给环境组织
和博物馆投钱。
那些是利益冲突。
（掌声）
负责是指：
让承担责任的风险昂贵之极，
从而不敢继续污染和浪费我们的水。
我们不能再满足于口头承诺。 是时候付诸行动了。
既然要行动，就得从我们 最大的污染排放者,
也就是由纳税人供养的 美国国防部开始。
当美军士兵、士兵的家人、 以及那些生活在
海外美国军事基地一带的人 都喝着毒水时，
究竟是谁在保护谁？
全球安定不再与保护地球
或是集体健康相冲突。
人类存亡决定于此。
与之相同，
大多数国家的农业都仰赖 来自纳税人的税款中
分给农民用来确保食物 供应安全稳定的津贴。
这样的激励措施对我们而言 是关键性的发力点，
因为农业消耗的水资源
占水资源消耗总量的70%
化肥与农药径流入水
是两项最大的水污染源。
让我们通过调整这类补贴 来要求更高效的用水方式
和更少的污染。
（掌声）
最后：
如果利益冲突
抑制了科学、阻碍了创新、
还降低了透明度，
而我们却不去正视这些冲突，
我们就不能指望事态会有进展。
将我们在水资源方面
研究与发现到的一切风险 进行测量并分享，
是符合大众利益的。
未经测量的事实是不成立的。
要想测量，不能光靠技术，
还得靠我们的集体意志。
谢谢。
(掌声)
我們必須為水打造氣象台。
除非我們集體要求責任歸屬，
否則資助的動機就不會存在。
我第一次在研討會上演講 就是在這裡，八年前的 TED 大會。
初出茅廬的研究生，一點都不知道
在台上的短短幾分鐘，
會讓自己在未來十年， 陷入無窮盡的詢問。
就像太多二十多歲的人，
我認為自己可以解決全世界的問題，
具體一點說，全世界的水問題，
只要用我的科技。
還早得很。
這想法很誘人，
相信我們最大的 水質問題之所以持續，
是因為這些問題很難被發現。
而我假設
我們只需要用更簡單、 更快、更便宜的感測器。
我錯了。
確實，要管理明天的水風險
需要更好的數據及更多的科技，
今天我們卻極少運用 我們現有的少量水數據。
我們最大的水問題會持續， 是因為我們不肯做該做的，
以及我們未能意識到的問題。
無庸置疑，
今天的水數據很清楚地告訴我們 身為一種生物我們應該要做什麼：
我們需要省更多水，
我們需要減少污染。
但是今天的數據不會幫助我們預測
企業及市場面臨的新興風險。
它很快就變得無用。
以前數據很有價值，
但是它從來沒有 真正準確無誤地告訴過我們
我們有多少水
或水裡有什麼。
我們來研究一下過去十年
二十國集團內 每一個國家的水使用統計。
這些數字不會告訴你的，
是這些國家都沒有 直接測量他們使用多少水。
這些數字都是估計值，
而且都是基於過時的模型來算，
這些過時的模型沒有考慮氣候危機，
也沒有考慮氣候危機對水的影響。
2015 年，清奈 這個印度第六大城市，
遭受到百年來最慘的洪災。
今天，清奈水庫幾乎乾涸。
這個過程只花了三年時間，
三年低於平均的降雨量。
這比其他國家 列表水數據的速度還快，
包括美國。
雖然有各種預測
說清奈的水會嚴重短缺，
這些預測都沒有 實際幫助我們確切指出
這種情況會發生在何時或何處。
這是一種新型的水問題，
因為從每一層面來看， 我們的水循環改變
都在加速。
就像本月最新的聯合國警告顯示的，
我們現在每一個星期 都要面對新的氣候緊急情況。
未來的水質不確定性更大。
大多數國家絕少每年都檢測 水體內的幾種污染物。
代替測試的是用我們所謂的稀釋模型
做污染管理。
現在想像一下我拿一座 奧運比賽級的游泳池，
我把它用水裝滿， 然後加一滴水銀進去。
那會把水銀濃度稀釋到十億分之一，
這完全在世界衛生組織的
安全標準之內。
但是如果可用之水無預警下降——
地下水變少了，河川水變少了， 池子的水變少了——
稀釋作用也跟著變小，
東西就會變得比較毒。
而這就是多數國家管理污染的方法。
他們用這樣的模型來判定 多少量的污染是安全的。
這有很明顯的弱點，
但是效果很好—— 只要我們有充足的水量
及穩定的氣候型態。
現在情況不穩了， 我們需要投資及發展
新的數據收集策略。
但是在我們著手之前， 要先從現有的數據下手。
這是噴射機燃油火災。
在座很多人都知道，
噴射機燃油的廢氣排放 在氣候變遷上扮演很大的角色。
但你們大概不知道美國國防部
是全世界最大的噴射機燃油使用者。
他們用噴射機燃油的時候，
他們會強制使用圖中的滅火泡沫，
這裡面含著一類稱為 含氟表面活性劑 (PFAS) 的化學物。
沒有人比美國國防部 更愛用這種泡沫，
而每次使用 PFAS， 它都會找到方法進入水系統中。
全球的軍隊自 1970 年起 就開始使用這種泡沫。
我們知道 PFAS 會導致 癌症、先天缺陷，
而且現在因為太普遍存在於環境中，
幾乎我們測過的 每一種生物裡都可以找到它，
包括我們身上。
但是到目前為止， 我們仍沒有追究美國國防部
為 PFAS 污染的責任，
國防部也沒有承擔任何責任。
雖然目前正在努力 逐步淘汰這些消防泡沫，
他們也沒有使用 更安全更有效的替代品。
他們其實正在用 其他種類的 PFAS 分子，
那種東西據我們所知， 對健康的危害還更糟。
所以，今天政府的責任歸屬 已經被侵蝕到幾乎不存在，
而水污染的責任風險也正漸漸消失。
這樣能為投資水未來 創造出什麼樣的誘因？
過去十年，平均全球早期資金
投資在初創階段的水科技公司，
每年總計少於三千萬美金。
那只佔全球創投 在初創公司投資的 0.12%。
而政府公用事業支出增加也不夠快。
仔細看就會發現 水根本不是優先項目。
2014 年，美國聯邦政府 只花了每位公民 11 元
在水基礎建設上，
卻花了每人 251 元在資訊科技上。
所以如果我們不使用現有的數據，
我們就不鼓勵投資新科技，
我們就不鼓勵收集更多數據，
我們當然也不鼓勵 為確保水的未來而進行的投資。
所以我們是否注定失敗？
我還在繼續學習的部分，
是如何平衡厄運 及我們可以做點什麼的急迫感，
因為格蕾塔·通貝里 及英國環保組織「反抗滅絕」
不要我們的希望，他們要我們行動。
所以我們能做什麼？
我們很難想像沒有氣象台的生活，
但是在現代氣象預測出現之前，
我們沒有商務航空，
船隻很容易在大海中失蹤，
而且只要一場暴風就可以鬧飢荒。
一旦我們有了無線電及電報網路，
只需要追蹤暴風行徑 就能解決這些問題。
這也為全球數據收集工作打下基礎，
目前這已成為家家戶戶 及各種企業不可或缺的項目。
這是齊心不停收集數據的結果，
這也是因為我們產生了一種文化，
看到公開評估及共享
我們找到及發現所面臨的風險 反而有更大的價值。
全球水氣象服務 可以幫助我們預測缺水；
可以早早在水庫乾涸之前 就幫助我們實施限水；
可以在污染擴散前先讓我們偵測到；
可以保護我們的供應鏈，
保障糧食供應，
以及，或許是最重要的，
就是它能準確估計出風險，
確保能與之對抗。
我們知道我們能做到這一點， 因為我們已經拿氣象來做了。
但是這需要資源。
我們必須鼓勵增加對水的投資。
投資人、創投業者：
你們的基金及投資組合 有一部分應該分配給水。
沒有什麼比水更有價值，
而且，企業終究會需要了解水風險
以在我們要進入的世界保持競爭力。
除了創投，
還有很多大有前景的政府計畫
透過稅收優惠鼓勵經濟發展。
在美國有一個選項， 我的公司正在用，
叫做「機會區」。
他們提供資本利得優惠稅收政策，
讓你投資在指定的貧困和低收入區。
這些地方
也面臨巨大的水風險，
所以這創造出重要的誘因，
直接與最需要幫助的社區合作。
如果你不打算投資在這方面，
但是你在美國有塊地，
你可知道你能用你的土地
來永久保護水質？
只要運用保育地役權。
你可以讓與永久權利 給當地的土地信託
以保育你的土地，
並設定具體的水質目標。
如果你達到這些目標，
就可以每年獲得一筆可觀的減稅額。
我們全球共同體透過這些 及其他計畫能保護多少地區？
這些計畫非常有力， 因為藉此能取得不動產的使用權，
為全球水氣象服務奠基。
但是這只在我們使用計畫的本意，
而不是拿來當逃稅的工具時才有用。
保育地役權創建之時，
沒有人料到製造污染的企業
是如何深植於環保運動中。
我們早已習慣看到 各個公司談論氣候危機，
卻不做出任何行動。
此舉逐漸破壞這些計畫的 名聲及影響力，
但也使重新再造的時機成熟。
為什麼不利用保育地役權的本意
去設立並達成遠大的保育目標？
為什麼不在機會區製造機會？
因為保障水資源一定要有責任歸屬。
責任歸屬不是污染的企業 贊助幾個環保團體
及博物館就算了。
這些都是利益衝突。
（掌聲）
責任歸屬是：
把責任風險弄得很貴，
貴到不值得再繼續污染 及浪費我們的水。
我們不能再安於口號， 該採取行動了。
哪裡會比從我們 最大的污染者開始更好？
尤其是美國國防部， 它可是納稅人資助的。
我們到底在保護誰，在保護什麼，
如果美國士兵及眷屬 及住在各國美軍基地附近的人
都在喝有毒的水？
全球安全不可能與保護我們的星球
或我們全體的健康相違背。
我們的存亡取決於它。
同樣地，
大部分國家的農業 都仰賴由稅金而來的補貼，
支付給農民以確保並穩定食物供應。
這些激勵措施是美國重要的手段，
因為農業要用掉
我們每年用水量的 70%。
肥料及農藥逕流
是兩個最大的水污染來源。
讓我們重新調整這些補貼， 以要求更高的用水效率
及更少的污染。
（掌聲）
最後，
我們不能指望進步，
如果我們不願意面對
壓制科學、
侵蝕創新
以及阻礙透明度的利益衝突。
公共利益就是
測量並共享我們得知及發現
我們面臨的水風險。
現實並不存在，除非測量它。
我們不能只靠科技去測量它。
還需要我們的集體意志。
謝謝。
（掌聲）