Gyerekkoromban a családom vöröscsempés nappalijában
a Gypsy című tévéfilm zenéjére táncoltam és énekeltem
a képernyőn szereplő Bette Midlerrel.
(Énekel) "Volt egy álmom,
egy gyönyörű álmom, papa."
Kilencévesként sürgető és égető vágy fűtött e sorok éneklése közben,
mivel nekem is volt egy álmom.
Arról álmodoztam, hogy színésznő leszek.
Igaz, hogy a tévében és filmekben soha nem láttam senkit,
aki úgy nézett ki, mint én.
Igaz, hogy szüleim, barátaim és tanáraim folyton óva intettek,
hogy a hozzám hasonlóknak nincs sikere Hollywoodban.
De amerikai vagyok.
A nevelésem része volt a hit, hogy bárki elérhet bármit,
függetlenül attól, hogy milyen a bőröm színe,
hogy a szüleim Hondurasból vándoroltak be,
és hogy nem volt semmi pénzem.
Az álmomnak nem kellett könnyűnek lennie,
csak elérhetőnek.
Tizenöt éves koromban volt
az első hivatásos meghallgatásom.
Kábéltévé előfizetői reklámról volt szó, vagy talán óvadéklevél reklámról,
már nem is emlékszem.
(Nevetés)
Amire viszont emlékszem, az az, hogy a szereplőválogató megkért:
"El tudnád újra játszani, de kicsit latinásabban?"
"Öö, oké.
Szeretné, ha spanyolul mondanám?" kérdeztem vissza.
"Ne, ne, angolul mondd, csak legyen latinásabb hangzású!"
"Hát, latin nő vagyok, ez így nem elég latinás?"
Ezt hosszú, kínos csend követte,
és végül:
"Rendben, aranyom, nem számít. Köszönjük, hogy bejöttél, szia!"
Majdnem az egész hazaút kellett hozzá, hogy rájöjjek, a "latinásabb hangzású"
burkolt kérés volt arra, hogy törjem az angolt.
De nem tudtam megérteni,
hogy miért nem számított a tény,
hogy valódi, élő latina vagyok.
Egyébként nem kaptam meg a szerepet.
Nem sok olyan szerepet kaptam, amiben szívesen láttak volna az emberek:
a gengszter barátnője,
a pimasz bolti tolvaj,
kettes számú terhes chola.
(Nevetés)
A hozzám hasonlóknak csak ilyen szerepek jártak.
Olyanoknak, akiket túl barnának, túl kövérnek, túl szegénynek,
vagy túl egyszerűnek láttak.
Ezek sztereotipikus szerepek voltak,
amelyek nem állhattak volna távolabb a saját valóságomtól vagy a szerepektől,
amelyekről álmodoztam.
Olyan embereket akartam játszani, akik összetettek és többdimenziósak,
akik a saját életük középpontjában álltak.
Nem kartonfigurák, akiket mások életének hátterébe állítottak.
De amikor ezt szóvá mertem tenni a menedzseremnek –
a személynek, akit azért fizetek, hogy lehetőségeket találjon számomra –
ez volt a válasza:
"Valaki szóljon már annak a lánynak, hogy irreális elvárásai vannak."
És nem tévedett.
Úgy értem, kirúgtam, de nem tévedett.
(Nevetés)
(Taps)
Mert mindig, ha nem valami rosszul megírt, sztereotip szerephez próbáltam jutni,
ezt hallottam:
"Jelenleg nem keresünk sokszínű szereplőket."
Vagy: "Nagyon tetszik a lány, de túl nyilvánvalóan etnikai."
Vagy: "Sajnos, már van egy latino a filmben."
Ugyanaz az üzenet jött át újra és újra és újra.
Hogy az önazonosságom akadály, amit le kell győznöm.
És azt gondoltam:
"Na, gyere csak, akadály!
Amerikai vagyok. Americának hívnak.
Egész életemben erre készültem, csak követni fogom a szabályokat,
és keményebben dolgozom."
Így tettem, a legkeményebben dolgoztam,
hogy felülkerekedjek mindenen, amit mások hátránynak láttak bennem.
Nem mentem ki a napra, hogy a bőröm ne legyen túl barna,
a loknijaimat alávetettem a hajvasalónak.
Folyton fogyókúráztam,
drágább és menőbb ruhákat vettem.
Mindezt azért, hogy ha mások rám néznek,
ne egy túl kövér, túl barna, túl szegény latinát lássanak.
Inkább azt lássák, mire vagyok képes,
és esetleg adjanak egy esélyt.
De a sors ironikus fordulataként,
amikor végre olyan szerepet kaptam, mely valóra váltotta minden álmom,
a szerep az igazi énemet igényelte.
A "Telt idomok" Anája
egy barna, szegény, kövér latina.
Soha nem láttam senki hozzá hasonlót, senki hozzám hasonlót
a saját történetének középpontjában.
Körbeutaztam Amerikát a filmmel,
majd több országba is elvittem,
ahol függetlenül a koruktól, etnikumuktól, testtípusuktól
az emberek magukat látták Anában.
Egy tizenhét éves dundi mexikói amerikai lányban,
aki próbálja megvalósítani valószínűtlen álmát, miközben kulturális normákkal küzd.
Annak ellenére, hogy mit hallgattam egész életemben,
elsőkézből tapasztaltam, hogy igenis lehet népszerű egy történet hozzám hasonlókról.
És az az irreális elvárásom,
hogy a valódi énemet lássam viszont a kultúrában,
egyben mások elvárása is.
A "Telt idomok" című filmem
kimagasló, kulturális és kasszasiker lett.
"Nagyszerű! Megcsináltuk!" gondoltam magamban,
"Bebizonyítottuk, hogy a mi történeteink is értékesek.
Most megváltoznak majd a dolgok."
De úgy láttam, alig történt valami.
Nem volt fordulópont.
Senki nem rohant, hogy több ilyen történetet meséljen el
a közönségről, mely sóvárgott ezekre, és hajlandó lett volna fizetni is értük.
Négy évvel később, mikor a "Ki ez a lány?" című sorozatban játszottam,
ugyanezt a jelenséget tapasztaltam.
A sorozatnak 16 millió néző előtt volt a bemutatója Amerikában,
és 11 Emmy-díjra jelölték az első évében.
(Taps)
De a sorozat sikere ellenére
a következő nyolc évben
nem volt több sorozat Amerikában
latina főszereplésével.
Már tizenkét éve
én vagyok az első és egyetlen latina,
aki valaha Emmyt nyert főszereplő kategóriában.
Ez nem dicsekvés.
Ez mélységesen frusztráló.
Nem azért mert a díjak határozzák meg az értékünket,
hanem mert akiket látunk boldogulni a világban,
azokon keresztül tanuljuk meg, hogyan lássuk önmagunkat,
hogyan határozzuk meg az értékeinket,
és hogyan álmodjunk a jövőnkről.
Akármikor elkezd gyötörni a kétség,
eszembe jut, hogy élt a pakisztáni Szvát-völgyben egy kislány,
aki valahogy szert tett egy amerikai sorozat
néhány DVD-jére,
amelyben a saját írói álmát látta viszont.
Ezt írja Malala az önéletrajzában:
"Elkezdett érdekelni az újságírás,
miután láttam, hogy mire képesek a saját szavaim,
és miután megnéztem a "Ki ez a lány?" DVD-ket
egy amerikai magazin világáról."
(Taps)
Pályafutásom tizenhét éve alatt megtapasztaltam,
hogy mekkora hatalma van a hangunknak,
amikor teret kap a kultúrában.
Láttam.
Átéltem, mindannyian láttuk.
A szórakoztatóiparban, a politikában,
az üzleti világban, a társadalmi változásokban.
Nem tagadhatjuk, hogy a jelenlét esélyt szül.
De az elmúlt tizenhét évben
ugyanazokat a kifogásokat is hallottam arról,
hogy miért csak kevesen hallathatjuk a hangunkat,
mások meg miért nem.
A mi történeteinknek nincs közönsége,
a mi tapasztalataink nem érdeklik a többséget,
a mi hangunk túl nagy anyagi kockázatot jelent.
Néhány évvel ezelőtt felhívott az ügynököm,
hogy megindokolja, miért nem kaptam meg egy filmszerepet.
Azt mondta: "Nagyon tetszettél nekik,
és tényleg, de tényleg változatos szereplőket akarnak,
de a film nem finanszírozható addig, míg a fehér szerepet ki nem osztják."
Összetört szívvel adta át az üzenetet,
és olyan hangsúllyal, ami azt sugallta: "Megértem, mennyire elfuserált a helyzet."
Mindazonáltal, az előző több száz alkalomhoz hasonlóan éreztem,
ahogy könnyek gördülnek le az arcomon.
Feltört bennem az elutasítás fájdalma,
aztán a szégyen hangja, ahogy leszid:
"Felnőtt nő vagy, ne sírj egy szerep miatt!"
Éveken át ugyanezen menten keresztül: saját kudarcaimként éltem meg,
utána pedig rám tört a szégyen, hogy nem tudtam legyőzni az akadályokat.
De ezúttal új hangot hallottam.
Egy hangot, ami azt mondta:
"Fáradt vagyok. Elegem van."
Egy hangot, ami megértette,
hogy a könnyeim és a fájdalmam nem a szerep elvesztéséből adódtak.
Hanem amiatt, amit mondtak rólam az emberek.
Amit egész életemben mondtak rólam
a gyártásvezetők és producerek
és rendezők és forgatókönyvírók és ügynökök és menedzserek
és tanárok és barátok és a családom.
Hogy kevesebbet érek.
Azt reméltem, hogy a napvédő és a hajvasaló
változást hoz majd ebbe a begyepesedett értékrendszerbe.
De abban a pillanatban ráeszméltem,
hogy valójában sosem akartam változást a rendszerben.
Csak azt kértem, hogy engedjen be, és a kettő nem ugyanaz.
Hogy mit gondol rólam egy rendszer, azon nem változtathatok addig,
amíg én is ugyanazt gondolom magamról.
És tényleg ugyanazt gondoltam.
A körülöttem lévőkhöz hasonlóan elhittem,
hogy valódi énem nem elég az álmaim megvalósításához.
És igyekeztem szinte láthatatlanná válni.
Ez megmutatta számomra, hogy lehetséges
egy személyben igazán vágyni a változásra,
ugyanakkor tetteinkkel megőrizni az eredeti állapotot.
Ez rávezetett, hogy higgyek benne: attól nem fog változni a világ,
ha felosztjuk jófiúkra és rosszakra.
Ha beszélünk erről, az önmagában még semmit nem old meg.
Mert senki sem csak jó, vagy csak rossz.
A változás csak akkor jön el,
ha mind összeszedjük a bátorságunk,
és megkérdőjelezzük saját értékeinket és alapelveinket.
Azután pedig teszünk róla, hogy tetteinket a jó szándék vezérelje.
Én csak egy vagyok a több millió közt,
akinek azt mondták, csak akkor teljesülhet az álma,
akkor járulhat hozzá a világhoz a tehetségével,
ha ellenáll az igazi énjének.
Én személy szerint készen állok felhagyni az ellenállással,
és arra, hogy teljes, valódi énem szerint éljek tovább.
Ha visszamehetnék, és mondhatnék bármit
annak a kilencévesnek, aki a nappaliban táncolt és álmodozott,
azt mondanám,
hogy az önazonosságom nem az akadályom,
az önazonosságom a szupererőm.
Mivel az az igazság,
hogy olyan vagyok, mint a világ.
Önök is olyanok, mint a világ.
Együttesen olyanok vagyunk, amilyennek a világ látszik.
És hogy a rendszereink ezt tükrözzék,
nem kell új valóságot teremteniük,
csak nem kell többé ellenállniuk annak, melyben már benne élnek.
Köszönöm.
(Taps)