על האריחים האדומים בסלון המשפחתי שלי
הייתי רוקדת ושרה לשירי הסרט "ג'יפסי",
בכיכובה של בט מידלר.
(שרה) "היה לי חלום.
חלום נפלא, אבא".
הייתי שרה את זה בדחיפות ובלהט הבוער של גיל 9
שהיה לה, למעשה, חלום.
החלום שלי היה להיות שחקנית.
וזה נכון שמעולם לא ראיתי מישהו שנראה כמוני
בטלויזיה או בסרטים,
ונכון, המשפחה והחברים והמורים שלי כולם כל הזמן הזהירו אותי
שאנשים כמוני לא מצליחים בהוליווד.
אבל אני הייתי אמריקאית.
ולימדו אותי להאמין שכל אחד יכול להשיג כל דבר,
בלי קשר לצבע עורו,
לעובדה שההורים שלי היגרו מהונדורס,
לעובדה שלא היה לי כסף,
לא הייתי צריכה שהחלום שלי יהיה קל,
רק הייתי צריכה שהוא יהיה אפשרי.
וכשהייתי בת 15,
השגתי את האודישן המקצועי הראשון שלי.
זה היה פרסומת למנויי כבלים
או לערבות, אני לא ממש זוכרת.
(צחוק)
מה שאני כן זוכרת הוא שהמלהקת שאלה אותי,
"תוכלי לעשות זאת שוב, אבל הפעם תני לזה גוון יותר לטיני".
"אמממ, אוקיי.
אז את רוצה שאני אעשה את זה בספרדית?" שאלתי.
"לא, לא, תעשי את זה באנגלית, פשוט שישמע לטיני".
"ובכן, אני ממוצא לטיני, אז זה איך שגוון לטיני נשמע, לא?"
היתה שתיקה ארוכה ומעיקה,
ואז לבסוף,
"אוקיי, חמודה, לא משנה, תודה רבה שבאת, ביי!"
לקח לי כמעט רוב הנסיעה הביתה להבין שבבקשה שזה "ישמע יותר לטיני"
היא ביקשה ממני לדבר באנגלית שבורה.
ולא יכולתי להבין למה העובדה
שאני בחורה לטינית אמיתית
לא ממש הזיזה לה.
בכל מקרה, לא קיבלתי את התפקיד.
לא קיבלתי הרבה תפקידים שאנשים חשבו שאתאים להם:
החברה של חבר הכנופיה,
הגנבת החוצפנית,
מקסיקנית מס' 2 בהריון.
(צחוק)
אלה היו סוגי התפקידים שהיו בנמצא עבור מישהי כמוני.
מישהי שהם ראו כחומה מדי, שמנה מדי,
ענייה מדי, לא מתוחכמת מספיק.
התפקידים האלה היו סטריאוטיפים
ולא יכלו להיות רחוקים יותר מהמציאות האישית שלי
או מהתפקידים שחלמתי לגלם.
רציתי לגלם אנשים שהיו מורכבים ורב-מימדים,
אנשים שהתקיימו בלב חייהם שלהם.
לא העתקי קרטון שעמדו ברקע של החיים של מישהו אחר.
אבל כשהעזתי לומר את זה למנהל שלי --
זה האדם שאני משלמת לו לעזור לי למצוא הזדמנויות --
התגובה שלו היתה
"מישהו צריך לספר לבחורה הזאת שיש לה ציפיות לא מציאותיות".
והוא לא טעה.
אני מתכוונת, פיטרתי אותו, אבל הוא לא טעה.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
כי כל פעם שניסיתי להשיג תפקיד שלא היה סטריאוטיפ כתוב באופן גרוע,
הייתי שומעת,
"אנחנו לא מחפשים ללהק את התפקיד הזה באופן מגוון".
או, "אנחנו מתים עליה, אבל היא יותר מדי אתנית".
או, "לצערנו, כבר יש לנו לטינה אחת בסרט הזה".
המשכתי לקבל את אותו המסר שוב ושוב ושוב.
שהזהות שלי היוותה מכשול עליו היה עלי להתגבר.
אז חשבתי לעצמי,
"בא נראה אותך, מכשול.
אני אמריקאית. קוראים לי אמריקה.
התאמנתי כל חיי לזה, אני פשוט אפעל לפי החוקים,
אני אעבוד קשה יותר".
וככה עשיתי, עבדתי הכי קשה שאפשר
להתגבר על כל הדברים שאנשים אמרו שהם לרעתי
נשארתי בצל כדי שהעור שלי לא יהיה חום מדי,
הכנעתי ויישרתי את התלתלים שלי.
ניסיתי שוב ושוב לרדת במשקל,
קניתי בגדים מפוארים יותר ויותר יקרים.
כל זה כדי שכשאנשים יסתכלו עלי,
הם לא יראו לטינה שמנה מדי, חומה מדי, ענייה מדי.
הם יראו למה אני מסוגלת.
ואולי הם יתנו לי צ'אנס.
ובהיפוך גורל אירוני,
כשסוף סוף השגתי תפקיד שיגשים את כל חלומותי,
היה זה תפקיד שדרש ממני להיות בדיוק מי שהייתי.
אנה ב"נשים אמיתיות"
היתה לטינה חומה, ענייה ושמנה.
אף פעם לא ראיתי מישהו כמוה, מישהי כמוני,
שהתקיימה במרכז סיפור החיים שלה.
טיילתי ברחבי ארה"ב
ולמספר רב של מדינות עם הסרט הזה
שם אנשים, בלי קשר לגיל, למוצא או לסוג הגוף שלהם,
מצאו את עצמם באנה.
נערה מקסיקנית-אמריקאית שמנמנה בת 17
המתמודדת עם נורמות תרבותיות כדי להגשים את חלומה הלא-סביר.
למרות מה שאמרו לי כל חיי,
ראיתי מעדות ראשונה שאנשים אכן רצו לראות סיפורים על אנשים כמוני.
ושהציפיות הלא מציאותיות שלי
לראות את עצמי מיוצגת באופן אותנטי בתרבות
היו גם הציפיות של אחרים.
"נשים אמיתיות"
היה סיפור הצלחה ביקורתי, תרבותית וכלכלי.
"מצויין", חשבתי, "עשינו את זה!"
הוכחנו שלסיפורים שלנו יש ערך.
הדברים הולכים להשתנות מעכשיו".
אבל ראיתי איך מעט מאוד התרחש.
לא היה מפל.
אף אחד בתעשייה לא רץ לספר עוד סיפורים
על קהל היעד שהיה רעב ומוכן לשלם לראות אותם.
ארבע שנים לאחר מכן, כשזכיתי לגלם את בטי המכוערת,
ראיתי את אותה התופעה מתרחשת.
"בטי המכוערת" עלתה לשידור בארה"ב עם 16 מיליון צופים
והיתה מועמדת ל11 פרסי אמי בשנתה הראשונה.
(מחיאות כפיים)
אבל למרות הצלחתה של "בטי המכוערת",
לא תשודר עוד תכנית טלויזיה
שכיכבה בה שחקנית לטינית
בטלויזיה האמריקאית לעוד שמונה שנים.
עברו מאז 12 שנים
מאז שהפכתי ללטינה הראשונה והיחידה
שאי פעם זכתה בפרס אמי על תפקיד ראשי.
זה אינו מקור לגאווה.
זה עניין של תסכול עמוק.
לא בגלל שהפרסים מוכיחים את ערכנו,
אלא בגלל שהאנשים אותם אנחנו רואים מצליחים בעולם
מלמדים אותנו איך לראות את עצמנו,
איך לחשוב על הערך העצמי שלנו,
איך לחלום את העתיד שלנו.
ובכל פעם שאני מתחילה לפקפק בכך,
אני נזכרת שהיתה אותה ילדה קטנה, שחיה בעמק הסוואט בפקיסטן.
ואישהו, היא השיגה כמה דיסקים
של סדרת טלויזיה אמריקאית
בה היא ראתה את השיקוף של החלום שלה להיות סופרת.
באוטוביוגרפיה שלה, מלאלה כתבה,
"התחלתי להתעניין בעיתונאות
אחרי שראיתי איך המילים שלי יצרו הבדל
וגם מצפיה בדיסקים של "בטי המכוערת"
על החיים במגזין אמריקאי".
(מחיאות כפיים)
במשך 17 שנים בקריירה שלי
הייתי עדה לכוח שיש לקולות שלנו
כשהם יכולים להשיג נוכחות בתרבות.
ראיתי את זה.
חייתי את זה, כולנו ראינו את זה.
בבידור, בפוליטיקה,
בעסקים, בשינוי חברתי.
אי אפשר להתעלם מזה -- נוכחות יוצרת אפשרות.
אבל במשך 17 השנים האחרונות,
שמעתי גם את אותם התירוצים
למה חלק מאתנו יכולים להשיג נוכחות בתרבות
וחלק מאתנו לא יכולים.
לסיפורים שלנו אין קהל יעד,
החוויות שלנו לא מהדהדות במיינסטרים,
הקולות שלנו מהווים סיכון כלכלי גדול מדי.
רק לפני כמה שנים, הסוכן שלי התקשר
כדי להסביר לי למה לא קיבלתי תפקיד בסרט.
הוא אמר, "הם אהבו אותך
והם ממש ממש רוצים ללהק באופן מגוון,
אבל הסרט בלתי ניתן למימון עד שלא ילהקו את התפקיד הלבן קודם".
הוא העביר לי את המסר בלב שבור
ובטון ששידר "אני יודע עד כמה זה הזוי".
אבל בכל זאת, בדיוק כמו מאות הפעמים שלפני כן,
הרגשתי את הדמעות זולגות במורד פני.
והדקירה של הדחיה עלתה בתוכי
ואז הקול של הבושה גער בי,
"את אישה בוגרת, תפסיקי לבכות על התפקיד".
במשך שנים עברתי את התהליך הזה של קבלת הכישלון כשלי
ואז תחושת הבושה העמוקה שלא יכולתי להתגבר על המכשולים.
אבל הפעם, שמעתי קול חדש.
קול שאמר, "אני עייפה.
הספיק לי".
קול שהבין
שהדמעות והכאב שלי לא היו על אובדן התפקיד.
הם היו על מה שבאמת נאמר עלי.
מה שנאמר עלי כל חיי
על ידי מנכ"לים ומפיקים
במאים וכותבים וסוכנים ומנהלים
ומורים וחברים ומשפחה.
על שאני אדם בעל ערך פחות.
חשבתי שקרם הגנה ומחליקי שיער
יביאו את השינוי במערכת הערכים המתחפרת הזו.
אבל מה שהבנתי באותו הרגע
היה שאני מעולם לא ביקשתי מהמערכת להשתנות בעצם.
אני ביקשתי ממנה לתת לי להיכנס, וזה לא אותו הדבר.
לא יכולתי לשנות את מה שהמערכת חשבה עלי,
בזמן שאני האמנתי למה שהמערכת חשבה עלי.
ואני באמת האמנתי בזה.
אני, כמו כל מי שסביבי,
האמנתי שזה בלתי אפשרי עבורי להתקיים בחלום שלי כמו שאני.
והמשכתי לנסות להפוך לבלתי נראית.
מה שזה חשף לי זה שזה אפשרי
להיות האדם שבאמת רוצה לראות בשינוי
ובמקביל להיות האדם שהמעשים שלו שומרים על המציאות כמות שהיא.
וזה הוביל אותי להאמין שהשינוי לא הולך לקרות
באמצעות האבחנה בין טובים לרעים.
השיחה הזאת מוותרת לכולנו.
כי רובנו לא טובים ולא רעים.
השינוי יתרחש
כלשכל אחד מאתנו יהיה את האומץ
לערער על הערכים והאמונות הבסיסיים שלנו.
ואז לוודא שהפעולות שלנו מגשימות את הכוונות הכי טובות שלנו.
אני רק אחת מתוך מיליוני אנשים
שאמרו לה שכדי להגשים את החלומות שלה,
כדי לתרום את הכישרונות שלי לעולם
עלי להתכחש לאמת של מי שאני.
אני, לפחות, מוכנה להפסיק להתכחש
ולהתחיל להתקיים כאני המלא והאותנטי.
אם יכולתי לחזור ולומר משהו
לאותה בת 9 שרקדה בסלון, וחלמה את חלומותיה,
הייתי אומרת,
הזהות שלי היא לא המכשול שלי.
הזהות שלי היא כוח העל שלי.
כי האמת היא,
אני השתקפות של העולם.
אתם ההשתקפות של העולם.
ביחד, אנחנו ההשתקפות של העולם.
וכדי שהמערכות שלנו ישקפו את זה,
הן לא צריכות ליצור מציאות חדשה.
הן רק צריכות להפסיק להתנגד לזו שאנחנו כבר חיים בה.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)