Postoji jedan podatak koji mi se dopada koji sam negde jednom pročitao,
da je jedna od stvari koja je doprinela uspehu homo sapiensa kao vrste
naš nedostatak dlaka na telu -
da nam naš nedostatak dlaka, naša nagost,
zajedno sa našim otkrićem odevanja,
daje sposobnost da podešavamo našu telesnu temperaturu
i samim tim omogućava da preživimo u bilo kojoj klimi da odaberemo.
Sada smo se razvili do te tačke da ne možemo preživeti bez odeće.
Ona je više od korisnog predmeta;
danas predstavlja komunikaciju.
Sve što odaberemo da obučemo je narativ,
priča o tome gde smo bili,
šta radimo,
ko želimo da budemo.
Ja sam bio usamljeno dete.
Nisam tako lako nalazio prijatelje sa kojima bih se igrao,
pa sam na kraju sam smišljao svoje igre.
Napravio sam mnogo svojih igračaka.
Otpočelo je sladoledom.
U mom gradu je postojala prodavnica Baskin-Robins
i služili su sladoled iza pulta
iz ogromnih kartonskih kaca od oko 20 litara.
Neko mi je rekao, a imao sam osam godina,
da kada završe sa tim kacama,
operu ih i drže ih pozadi,
a ako zatražiš, daju ti jednu.
Trebalo mi je par nedelja da skupim hrabrost,
ali pitao sam i dali su mi.
Dali su mi jednu - otišao sam kući sa tom prelepom kartonskom kacom.
Pokušavao sam da smislim šta mogu da radim sa tim egzotičnim materijalom -
metalni prsten na vrhu i dnu.
Počeo sam da je okrećem u glavi i shvatio sam: „Čekaj malo -
moja glava zapravo staje unutra.“
(Smeh)
Da, isekao sam rupu,
stavio sam malo acetata
i napravio svemirsku kacigu.
(Smeh)
Trebalo mi je mesto na kome bih nosio svemirsku kacigu,
pa sam tako pronašao kutiju od frižidera par ulica od kuće.
Odgurao sam je kući
i u ormaru gostinske sobe mojih roditelja
sam je pretvorio u svemirski brod.
Počeo sam kontrolnom tablom od kartona.
Isekao sam rupu za ekran radara
i ispod stavio baterijsku lampu da ga osvetli.
Postavio sam glavni ekran uspravno, koji sam stavio naspram zadnjeg zida -
tu sam mislio da sam baš pametan -
bez dozvole sam ofarbao pozadinu ormana u crno
i stavio zvezdano polje,
koje sam uključio pomoću božićnih svetala koje sam pronašao na tavanu
i krenuo sam na svemirske misije.
Par godina kasnije,
izašao je film „Ajkula“.
Bio sam isuviše mlad da bih ga gledao, ali me je uhvatila groznica „Ajkule“,
kao i svakog drugog u to vreme u Americi.
Postojala je radnja u mom gradu koja je u izlogu imala kostime iz „Ajkule“
i moja mama mora da je načula kako pričam nekome
kako mislim da su ti kostimi sjajni,
jer me je par dana pre Noći veštica
oduševila poklonivši mi kostim iz „Ajkule“.
Priznajem da je pomalo trop
da se ljudi određenih godina žale
kako deca ovih dana nemaju pojma koliko im je dobro,
ali dozvolite da vam pokažem nasumične uzorke običnih dečjih kostima
koje danas možete kupiti preko interneta...
a ovo je kostim iz „Ajkule“ koji mi je mama kupila.
(Smeh)
To je lice ajkule tanko kao papir
i vinilska portikla sa posterom „Ajkule“.
(Smeh)
Obožavao sam je.
Par godina kasnije,
tata me je odveo na film zvani „Ekskalibur“.
Zapravo sam ga ubedio da me vodi dva puta, što nije mala stvar, jer je to težak film,
zabranjen deci ispod 17 godina bez pratnje roditelja.
Međutim, krv, utrobe i grudi
nisu ono što me je nateralo da ga opet vidim.
To jeste pomoglo -
(Smeh)
U pitanju je bio oklop.
Oklop u „Ekskaliburu“ je za mene bio opojno lep.
Tu su bukvalno bili vitezovi u sjajnim oklopima,
uglačanim kao ogledala.
Štaviše, vitezovi u „Ekskaliburu“ nose svoj oklop svuda.
Sve vreme - nose ga na večeri, nose ga u krevetu.
(Smeh)
Bio sam u fazonu: „Zar mi čitaju misli?
Ja hoću stalno da nosim oklop!“
(Smeh)
Tako sam se vratio svom omiljenom materijalu,
prelaznoj drogi za izradu,
rebrastom kartonu,
i napravio sam oklop za sebe,
pun štitnika za vrat, i belog konja.
Sad kad sam ga precenio,
evo slike oklopa koji sam napravio.
(Smeh)
(Aplauz)
Ovo je samo prvi oklop koji sam napravio
inspirisan „Ekskaliburom“.
Par godina kasnije,
ubedio sam tatu da se upusti u pravljenje odgovarajućeg oklopa za mene.
Tokom otprilike mesec dana,
unapredio me je od kartona do krovnog aluminijuma zvanog opšivka
i do još uvek meni omiljenog materijala svih vremena za pripajanje, pop nitni.
Pažljivo smo tokom tog meseca
konstruisali zglavkasti aluminijumski oklop
sa složenim krivinama.
Izbušili smo rupe u šlemu tako da mogu da dišem
i završili smo taman na vreme za Noć veštica i da ga nosim u školu.
Ovo je jedino u ovom govoru
za šta nemam slajd da vam pokažem,
jer ne postoji nijedna slika tog oklopa.
Jesam ga nosio u školi
i fotograf za godišnji izveštaj je patrolirao hodnicima,
ali me nikada nije pronašao, iz razloga koji će uskoro postati jasni.
Neke stvari nisam očekivao
u vezi sa nošenjem aluminijumskog oklopa u školi.
Na trećem času matematike, stajao sam u pozadini razreda,
a stajao sam pozadi
jer mi oklop nije dozvoljavao da sednem.
(Smeh)
To je prva stvar koju nisam očekivao.
Zatim me nastavnica pogleda nekako zabrinuto
negde na polovini časa i kaže: „Da li ti je dobro?“
A ja mislim: „Šališ se? Da li mi je dobro?
Nosim oklop! Provodim se kao ni-“
Upravo hoću da joj kažem koliko se sjajno osećam,
kada učionica kreće da naginje na levo
i nestaje niz dugačak tunel,
a zatim se budim u ordinaciji kod medicinske sestre.
Onesvestio sam se od toplotnog udara
noseći oklop.
Kada sam se probudio,
nije me bilo sramota što sam se onesvestio pred razredom,
već sam se pitao: „Ko mi je uzeo oklop? Gde je moj oklop?“
U redu, premotajmo unapred gomilu godina,
neke kolege i mene angažuju da napravimo emisiju za kanal Diskaveri
pod imenom „Razbijači mitova“.
Više od 14 godina
učim na tom poslu kako da izgradim eksperimentalnu metodologiju
i kako da ispričam priču o tome za televiziju.
Takođe rano saznajem
da kostimi mogu igrati ključnu ulogu u tom pripovedanju.
Koristim kostime da dodam humor, komediju, boju
i jasnoću naracije pričama koje pričamo.
Zatim napravimo epizodu zvanu „Ronjenje u kontejneru“
i saznajem malo više
o dubljim implikacijama toga šta za mene znače kostimi.
U epizodi „Ronjenje u kontejneru“
pokušavamo da odgovorimo na pitanje
da li je uskakanje u kontejner tako bezbedno
kako vas filmovi navode da poverujete?
(Smeh)
Epizoda je trebalo da ima dva različita dela.
U jednom delu nas kaskader obučava da skačemo sa zgrada
na vazdušni jastuk.
Drugi deo je nadograđivanje eksperimenta -
ispunili bismo kontejner materijalom i uskočili u njega.
Hteo sam da vizuelno razdvojim ta dva elementa
i pomislio sam:
„Pa, u prvom delu smo na obuci, pa bi trebalo da nosimo trenerke -
Da! Hajde da stavimo 'kaskader pripravnik' na poleđinu trenerki.
To je za obuku.“
Međutim, za drugi deo, hteo sam nešto zaista vizuelno upečatljivo -
„Znam! Obući ću se kao Neo iz 'Matriksa'.“
(Smeh)
Tako sam otišao u ulicu Hajt
i kupio sam prelepe čizme sa kopčom dužine do kolena.
Pronašao sam dugačak, graciozan kaput na Ibeju.
Uzeo sam naočare za sunce, zbog koji sam morao da nosim sočiva.
Stigao je dan eksperimenta
i ja izlazim iz automobila u tom kostimu,
a moja ekipa me pogleda
i počne da prigušuje kikotanje.
Bili su ovakvi: „(Zvuk smejanja)“.
Osetio sam dve zasebne stvari u ovom trenutku.
Osetio sam potpunu posramljenost
zbog činjenice da je mojoj ekipi tako otvoreno jasno
da se skroz ložim na nošenje kostima.
(Smeh)
Međutim, producent u mom umu me podseća
da će na brzoj slici usporenog snimka
taj graciozni kaput izgledati prelepo iza mene.
(Smeh)
Pet godina od prikazivanja „Razbijača mitova“,
pozvani smo da se pojavimo na Komik Konu u San Dijegu.
Godinama sam znao za Komik Kon i nikad nisam imao vremena da odem.
Ovo je bila velika liga - svetinja za kostime.
Ljudi doleću iz svih krajeva sveta
da bi pokazali svoje neverovatne kreacije u dvorani San Dijega.
I ja sam hteo da učestvujem.
Rešio sam da ću sastaviti složeni kostim
koji me skroz pokriva
i da ću anonimno hodati u dvorani Komik Kona u San Dijegu.
Koji sam kostim odabrao?
Helboj.
To nije moj kostim,
to je stvarno Helboj.
(Smeh)
Proveo sam mesece
sklapajući što sam mogao sličniji kostim onom sa ekrana,
od čizama, kaiša i pantalona
do desne ruke usuda.
Pronašao sam momka koji je napravio prostetičku glavu i grudi Helboja
i stavio sam ih na sebe.
Čak su mi napravili i sočiva po mojoj dioptriji.
Nosio sam ga u dvorani Komik Kona
i ne mogu da vam objasnim koliko je bilo pakleno u tom kostimu.
(Smeh)
Preznojavanje! Trebalo je da se setim toga.
Prolivam kofe znoja i od sočiva me bole oči,
ali ništa od toga nije bitno jer sam opijen ljubavlju.
(Smeh)
Ne samo prema procesu oblačenja kostima i hodanju u dvorani,
već i prema zajednici drugih ljudi u kostimima.
To se na Komik Konu ne zove kostimiranje,
već „kosplej“.
Naizgled, kosplej označava ljude koji se preoblače
u svoje omiljene likove sa filma i televizije,
a pogotovo anime likove,
ali mnogo je više od toga.
To nisu samo ljudi koji nađu kostim i obuku ga;
oni ih kombinuju.
Potčinjavaju ih svojoj volji.
Menjaju ih tako da budu likovi kakvi oni žele da budu u toj produkciji.
Izuzetno su pametni i genijalni.
Puste da im se vijori zastava ludila i prelepo je.
(Smeh)
I više od toga,
oni isprobavaju svoje kostime.
Na Komik Konu ili bilo kom drugom Konu,
nećete samo slikati ljude kako šetaju unaokolo.
Prići ćete i reći:
„Hej, sviđa mi se tvoj kostim, mogu li da te slikam?“
Onda im date vremena da nameste svoju pozu.
Dosta su radili na svojoj pozi
tako da postignu da im kostim izgleda sjajno za vašu kameru.
Tako je lepo to gledati.
Uzimam ovo k srcu.
Na kasnijim Konovima,
naučio sam Hit Ledžerov klimatavi hod kao Džoker iz „Mračnog viteza“.
Naučio sam da budem strašna Utvara prstena iz „Gospodara prstenova“
i zapravo sam prestravio neku decu.
Naučio sam ono „hr hr hr“ -
to smejanje celom glavom, što radi Čubaka.
A onda sam se obukao kao Bez-lica iz „Začaranog grada“.
Ako ne znate za „Začarani grad“ i njegovog reditelja Hajaoa Mijazakija,
kao prvo, nema na čemu.
(Smeh)
To je remek-delo i jedan od mojih omiljenih filmova svih vremena.
Radi se o devojci po imenu Čihiro koja se izgubi u svetu duhova
u napuštenom japanskom tematskom parku.
Ona nalazi put nazad
pomoću par prijatelja koje stiče -
uhvaćenog zmaja zvanog Haku
i usamljenog demona zvanog Bez-lica.
Bez-lica je usamljen i hoće da stekne prijatelje,
a misli da je način da to uradi tako što će ih namamiti sebi
i stvoriti zlato u svojoj ruci.
Međutim, to ne prolazi baš dobro,
pa tako on počne sa nekakvom razjarenošću
dok ga Čihiro ne spasi,
izbavi ga.
Tako sam sklopio kostim Bez-lica
i nosio ga u dvorani Komik Kona.
Vrlo pažljivo sam vežbao pokrete Bez-lica.
Rešio sam da u ovom kostimu uopšte neću govoriti.
Kada bi ljudi zatražili da me slikaju,
klimnuo bih glavom
i stidljivo stao do njih.
Napravili bi sliku,
a zatim bih tajno izvukao pozadi iz ogrtača
čokoladni zlatnik.
Na kraju procesa fotografisanja, učinio bih da se pojavi za njih.
A, a, a! - tako.
Ljudi bi se izbezumili.
„Čoveče! Zlato od Bez-lica! O bože, ovo je tako kul!“
A ja to osećam i hodam dvoranom i fantastično je.
Nekih 15 minuta kasnije se nešto desi.
Neko mi grabi ruku
i vraća novčić u nju.
Pomislih da mi možda daju novčić da bi uzvratili poklon,
ali ne, to je jedan od novčića koje sam poklonio.
Ne znam zašto.
Nastavljam dalje, još se slikam.
Zatim se to ponovi.
Razumete, ne mogu ništa da vidim unutar ovog kostima.
Mogu da vidim kroz usta -
mogu da vidim obuću ljudi.
Mogu da čujem šta govore i mogu da im vidim stopala.
Treći put kada mi neko vraća novčić,
hoću da znam šta se dešava.
Zato nekako iskosim glavu unazad da imam bolji pogled,
a ono što vidim je neko ko odlazi od mene ovako.
Tada mi je sinulo.
Baksuz je uzeti zlato od Bez-lica.
U filmu „Začarani grad“,
nesreća zadesi one koji uzmu zlato od Bez-lica.
Ovo nije odnos izvođača i publike; ovo je kosplej.
Svi se mi u toj dvorani
ubacujemo u priču koja nam nešto znači
i pretvaramo je u svoju.
Povezujemo se sa nečim važnim unutar nas.
Kostimi su način na koji se razotkrivamo
jedni pred drugima.
Hvala.
(Aplauz)