אני ביולוג ימי וצלם חוקר
עם נשיונל גאוגרפיק,
אבל אני רוצה לחלוק סוד.
התמונה הזו היא לגמרי לא נכונה,
לגמרי לא נכונה.
אני רואה מספר אנשים בוכים מאחור
שניפצתי את הרעיון שלהם על בנות ים.
בסדר, בת הים היא באמת אמיתית,
אבל כל מי שיצא לצלילה
ידע שהאוקיינוס נראה יותר כמו זה.
זה בגלל שהאוקיינוס הוא פילטר עצום,
וברגע שאתם מתחילים לרדת מתחת למים,
אתם תאבדו את הצבעים שלכם,
וזה יהפך לחשוך וכחול ממש במהרה.
אבל אנחנו אנושיים -- אנחנו יונקים יבשתיים.
ויש לנו ראיה תלת כרומטית,
אז אנחנו רואים באדום, ירוק וכחול,
ואנחנו מכורים לגמרי לצבע.
אנחנו אוהבים צבעים חזקים,
ואנחנו מנסים להביא את הצבע החזק הזה
מתחת למים איתנו.
אז היתה הסטוריה ארוכה ושפלה ללהביא צבעים מתחת למים,
והיא החלה לפני 88 שנה עם ביל לונגלי וצ'ארלס מרטין,
שמנסים לקחת את התמונה התת מימית הצבעונית הראשונה.
והם פה עם ציוד צלילה מיושן,
שם שואבים אויר למטה אליהם,
ויש להם מצוף של אבקת מגנזיום מאוד נפיצה,
והאנשים המסכנים על פני השטח לא היו בטוחים
מתי הם עומדים למשוך את החוט כשיש להם תמונה בפוקוס,
ו--בום! -- חצי קילו של חומר נפץ יתפוצץ
כך שהם יוכלו להאיר מעט אור מתחת למים
ולקבל תמונה כמו הוגפיש יפיפה.
אני מתכוון, זו תמונה יפיפיה אבל היא לא אמיתית.
הם יוצרים סביבה מלאכותית
כך שנוכל לרצות את ההתמכרות שלנו לצבע.
ולהביט בזה בדרך אחרת, מה שגילינו
זה שבמקום להביא צבעים מתחת למים איתנו,
שהבטנו באוקיינוס הכחול,
וזה כחול כבשן,
והחיות האלו שחיות שם במשך מליוני שנים
פיתחו כל מני דרכים לקחת את האור הכחול הזה
ולהפיץ אורות אחרים.
והנה רק דוגמה קטנה של איך העולם הסודי נראה.
זה כמו מופע אורות תת מימי.
(מוזיקה)
שוב, מה שראינו פה זה אור כחול פוגע בתמונה הזו.
החיות האלו סופגות את האור הכחול
ומיד המירו את האור הזה.
אז אם אתם חושבים על זה, האוקיינוס הוא 71 אחוז מהפלנטה.
ואור כחול יכול להגיע למטה לעומק של כמעט 1,000 מטר.
כשאנחנו יורדים מתחת למים,
אחרי בערך 10 מטר, כל האדום נעלם.
אז אם אתם רואים משהו מתחת ל 10 מטר שהוא אדום,
זו חיה שממירה ויוצרת אדום משלה.
זו הסביבה המונוכרומטית הכחולה הכי גדולה על הפלנטה שלנו.
והשער שלי לעולם הזה של ביו פלורסנס מתחיל באלמוגים.
ורציתי לתת הרצאת TED מלאה על אלמוגים
וכמה הדברים האלה מגניבים.
אחד הדברים שהם עושים, אחת התכונות הפלאיות שלהם,
זה שהם מייצרים הרבה מהחלבונים הפלואורסנטיים,
מולקולות פלואורסנטיות.
ועל האלמוג הזה, זה יכול להיות עד 14 אחוז ממאסת הגוף --
יכולה להיות החלבון הפלואורסנטי הזה.
אז הייתם יוצרים משהו כמו 14 אחוז שרירים ולא משתמשים בהם,
אז זה כמו לעשות משהו שיש לו תפקיד פונקציונלי.
ובמשך 10, 15 השנים האחרונות, זה היה מיוחד עבורי,
מפני שהמולקולה הזו הפכה להיות אחד הכלים הכי מהפכניים
במדע הביו רפואה,
וזה מאפשר לנו לראות טוב יותר לתוך עצמנו.
אז, איך אני לומד את זה?
כדי לחקור ביו פלואורסנט שאחנו שוחים בלילה.
וכשאני התחלתי,
פשוט השתמשתי בסרט ההדבקה הכחול על הפלאש שלי,
אז יכולתי לוודא שאני למעשה רואה את האור
שנהפך על ידי החיות.
אנחנו עושים תצוגה למוזיאון להסטוריה טבעית,
ואנחנו מנסים להראות כמה מעולים האלמוגים הפולוארסנטיים על השונית,
ומשהו התרחש שפשוט המם אותי:
זה.
באמצע האלמוגים שלנו,
יש דג פלואורסנטי ירוק,
זו הפעם הראשונה שאי פעם ראינו דג פלואורסנטי ירוק
או כל בעל חוליות לצורך העניין.
ואנחנו משפשפים את עינינו, בודקים את הפילטרים,
חושבים שמישהו אלי מתבדח איתנו עם המצלמה,
אבל הצלופח היה אמיתי.
זה היה הצלופח הירוק הפלואורסנטי הראשון שמצאנו,
וזה רק שינה את הכיוון שלי לגמרי.
אז הייתי צריך לעזוב את האלמוגים שלי ולהצטוות
עם מדען דגים, ג'ון ספרקס,
ולהתחיל לחפש מסביב לעולם
לראות כמה נפוצה התופעה.
ודגים הם הרבה יותר מעניינים מאלמוגים,
מפני שיש להם ראיה ממש מתקדמת,
ולכמה מהדגים אפילו יש, בדרך בה צילמתי את זה,
יש להם עדשות בעיניים שיכולות להגדיל את הפלואורסנטיות.
אז רציתי לחקור עוד.
אז תכננו סט חדש של ציוד
ואנחנו סורקים את השוניות מסביב לעולם,
לחפש חיים פלואורסנטיים.
וזה מעט כמו "אי.טי התקשר הביתה."
אנחנו שוחים שם בחוץ עם אור כחול,
ואנחנו מחפשים תגובה,
לחיות שסופגות את האור ומחזירות אותו אלינו.
ולבסוף, מצאנו את צלופח הקפיצופס שהתפרץ לתמונה.
זה צלופח באמת מתבודד שאנחנו כמעט לא יודעים עליו דבר.
הם בגודל של האצבע שלי בסך הכל,
והם מבלים בערך 99.9 אחוז מהזמן שלהם חבויים מתחת לסלע.
אבל הצלופחים האלו יוצאים כדי להזדווג תחת לילות ירח מלאים,
ואור הירח המלא הזה מתרגם מתחת למים לכחול.
אולי הם מתשמשים בזה כדרך לראות אחד את השני,
למצוא אתד את השני במהירות, להזדווג,
לחזור לחור שלהם לתקופה הארוכה הבאה.
אבל אז התחלנו למצוא חיים ימיים פלואורסנטיים אחרים,
כמו האברומה הירוקה הפלואורסנטית הזו,
עם הפסים הכאילו רצים לאורך הראש והעורף שלו,
וזה כמעט מוסווה ומאיר באותה עוצמה
כמו האלמוג הפלואורסנטי שם.
אחרי הדג הזה,
הוצגנו לדג העקרב האדום הפלואורסנטי הזה
מסתווה והמחבא על הסלע הזה.
הפעם היחידה שאי פעם ראינו את זה, זו או על אצה פלואורסנטית אדומה
או על אלמוג פלואורסנטי אדום.
מאוחר יותר, גילינו את דג הלטאה הפלואורסנטי הירוק החמקן הזה,
דגי הלטאה האלה מגיעים בהרבה מינים,
והם נראים כמעט זהים תחת אור לבן.
אבל אם תביטו בהם תחת אור פלואורסנטי,
אתם רואים הרבה דוגמאות,
אתם באמת יכולים לראות את ההבדלים בינהם.
ובסך הכל -- אנחנו רק דיווחנו בשנה האחרונה --
גילינו יותר מ 200 מינים של דגים פלואורסנטיים.
אחד מההשראות שלי הוא האמן הצרפתי והביולוג ג'אן פנלבי.
הוא באמת לוכד את הנפש היזמית היצירתית בביולוגיה.
הוא היה מתכנן את הציוד שלו, יוצר מצלמות משלו,
והוא היה מוקסם מסוס הים, היפוקמפוס ארקטוס,
והוא צילם בפעם הראשונה את סוס הים יולד.
אז זה סוס הים הזכר.
הם היו מהדגים הראשונים להתחיל לשחות אנכית
עם המוח שלהם מעל הראש.
הזכרים יולדים,
פשוט יצורים יוצאי דופן.
אז הוא נשאר ער במשך ימים.
הוא אפילו שם משקף חשמלי על ראשו שהיה נותן לו שוק,
כך שהוא יוכל לתפוס את הרגע.
עכשיו, הלוואי והייתי יכול להראות לפנלבי
את הרגע בו גילינו סוס ים פלואורסנטי
באותו מין בדיוק שהוא חקר.
והנה הצילומים שלנו.
(מוזיקה)
הם הדגים הכי קריפטיים.
תוכלו לשחות ממש מעליהם ולא לראות את סוס הים.
הם יתמזגו ממש לתוך האצות, שגם יאירו באדום,
אבל יש להם ראיה מעולה,
והם עוברים את טכס הזיווג הארוך הזה,
ואולי הם משתמשים בו באפקט הזה.
אבל דברים נעשו מאוד קיצוניים
כשגילינו צבע פלואורסנטי ירוק בטריגון,
מפני שטריגונים הם במחלקת האלסמוברנץ',
שכוללת ...
כרישים.
אז אני, כמו ביולוג אלמוגים.
מישהו צריך לרדת ולבדוק לראות עם הכרישים מאירים.
והנה אני.
(צחוק)
והייתי כאילו, "אולי אני צריך לחזור לאלמוגים."
(צחוק)
מסתבר שהכרישים האלה הם לא מאירים.
ואז גילינו את זה.
בקניון עמוק וחשוך לחופי קליפורניה,
גילינו את הכריש המתנפח הביו מאירים הראשונים,
ממש מתחת לכל הגולשים.
הנה הוא.
הם באורך של בערך מטר. הוא נקרא כריש מתנפח.
והם קוראים להם כרישים מתנפחים בגלל שאם הם מאויימים,
הם יכולים ללגום מים ולנפח את הצינורית הפנימית שלהם,
לגודל כפול מגודלם,
ותוקעים את עצמם תחת סלע, כך שהם לא יאכלו על ידי טורפים.
והנה הסרטון הראשון של הכרישים הביו מאירים האלו.
פשוט יפיפה -- אני מתכוון, הם מראים את הדוגמאות היחודיות האלו,
ויש אזורים שהם פלואורסנטיים ואזורים שלא פלואורסנטיים,
אבל יש להם גם את הנקודות המנצנצות האלו עליהם
שהם הרבה יותר בהירים מחלקים אחרים בכריש.
אבל כל זה יפיפה לראות.
הייתי כאילו, זה ממש יפה.
אבל מה זה אומר לכריש?
האם הם יכולים לראות את זה?
והבטנו בספרות,
ושום דבר לא היה ידוע בנוגע לראיית הכריש.
אז לקחתי את הכריש למומחית העייניים אליס לאו באוניברסיטת קורנל,
וגילינו שהכריש הזה רואה יחידנית ובלעדית
באזור הכחול והירוק,
כנראה בערך פי 100 טוב יותר משאנחנו יכולים לראות בחשכה,
אבל הם רק רואים כחול וירוק.
אז מה שהוא עושה זה לקחת את העולם הכחול הזה
והוא סופג את הכחול, יוצר ירוק.
הוא יוצר ניגוד שהם יכולים לראות למעשה.
אז יש לנו מודל,
שמראה שהוא יוצר יכולת עבורם לראות את כל הדוגמאות האלה.
ולזכרים ונקבות יש גם, אנחנו מגלים,
דוגמאות יחודיות בינהם.
אבל הגילוי האחרון שלנו הגיע באמת רק כמה מיילים מאיפה שאנחנו עכשיו,
באיי שלמה.
שחינו בלילה, וניתקלתי בצב ים ביו פלואורסנטי.
אז עכשיו זה עובר מדגים וכרישים לזוחלים,
ששוב, זה רק בן חודש,
אבל זה מראה לנו שאנחנו לא יודעים כמעט שום דבר
בנוגע לראית צב מקור הנץ.
וזה גורם לי לחשוב על כמה עוד אנחנו יכולים ללמוד.
ופה באיי שלמה,
נשארו רק כמה אלפי נקבות מתרבות מהמין הזה,
וזה אחד מהאזורים החמים שלהם.
אז זה מראה לנו כמה אנחנו צריכים באמת להגן על החיות האלו
כל עוד הם עדיין פה, ולהבין אותם.
בלחשוב על הארה ביולוגית,
רציתי לדעת, כמה עמוק זה מגיע?
האם זה מגיע כל הדרך לתחתית האוקיינוס?
אז התחלנו להשתמש בצוללות, וציידנו אותן
באורות כחולים מיוחדים מלפנים.
וירדנו למטה,
והבחנו בדבר אחד חשוב --
שכשירדו לעומק 1.000 מטר,
זה נעלם.
אין חיים ימיים ביו פלואורסנטיים שם למטה, מתחת ל 1,000 מטר --
כמעט כלום, פשוט חשכה.
אז זו תופעה באמת רדודה.
ומתחת לבערך 1,000 מטר,
נתקלנו באזור הביולומינציה,
שם תשעה מתוך 10 חיות למעשה יוצרות אור משלהן
ומהבהבות ומנצנצות.
כשאני מנסה להגיע עמוק יותר,
זה ללבוש צוללת של אדם אחד --
כמה אנשים קוראים לזה רגע הז'אק קוסטו פוגש את וודי אלן".
(צחוק)
אבל כשאנחנו חוקרים שם למטה,
חשבתי על איך אנחנו מתייחסים לחיים בעדינות?
מפני שאנחנו נכנסים לדור חדש של חקר,
שם אנחנו צריכים לטפל בזהירות,
ואנחנו צריכים לתת דוגמה לאיך אנחנו חוקרים.
אז התחברתי עם מפתח הרובוטים רוב ווד באוניברסיטת הארוורד,
ותכננו אצבעות רובוטיות תת מימיות מעיכות,
כך שנוכל להתחבר ליצורים התת מימים שם.
הרעיון הוא שרוב הטכנולוגיות שלנו לחקור בעומק האוקיינוס
מגיעות מנפט וגז והצבא,
שאתם יודעים, לא באמת אכפת להם מלהיות עדינים.
כמה אלמוגים יכולים להיות בני 1,000 שנה.
אתם לא רוצים ללכת פשוט ולמעוך אותם עם צבת גדולה.
אז החלום שלי הוא משהו כזה.
בלילה, אני בתוך צוללת,
יש לי כפפות עם משוב כוח,
ואני יכול בעדינות להקים מעבדה מול הצוללת שלי,
שם אצבעות הרובוט המעיכות
אוספות בעדינות ושמות דברים בצנצנות,
ואנחנו יכולים לערוך את המחקר שלנו.
חזרה לאפליקציות החזקות.
פה, אתם מביטים במוח החי
שמשתמש ב DNA של חיים פלואורסנטיים ימיים,
זה ממדוזות ואלמוגים,
להאיר את המוח האנושי ולראות את החיבורים שלו.
זה מצחיק שאנחנו משתמשים ב RGB
פשוט כדי סוג של לרצות את האינטואיציה האנושית שלנו,
כך שנוכל לראות את המוח שלנו טוב יותר.
ואפילו יותר מדהים,
זה הקולגה הקרוב שלי וינסנט פיירבון בייל,
שלמעשה עיצב והינדס חלבון פלואורסנטי
שמגיב למתח.
כך שהוא יוכל לראות כשניורון בודד יורה.
אתם בעיקרון מביטים בחלון להכרה
שתוכנן על ידי יצורים ימיים.
אז זה מביא אותי חזרה לפרספקטיבה ויחסים.
מהחלל העמוק,
היקום שלנו נראה כמו תא מוח של אדם,
ופה אנחנו באוקיינוס העמוק,
ואנחנו מגלים יצורים ימיים ותאים
שיכולים להאיר את המוח האנושי.
וזו התקווה שלי שעם מוחות מוארים,
נוכל לתהות בחיבוריות שמגיעה לכל מקום של כל החיים,
ולקלוט כמה הרבה יותר מחכה
אם נשמור על האוקיינוסים בריאים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)