תחילה אציג את עצמי
את התמונה הזו צילמה אמא שלי, ג'נין
זה אבא שלי, פרנק, במרכז
ולשמאלו אחיותי:
מארי קתרין, ג'ודית אן, טרסה מארי.
ג'ון פטריק יושב בחיקו וקווין מיכאל לימינו.
ובמעיל הכחול-בהיר
סוזן דיאן, אני.
אהבתי לגדול במשפחה גדולה.
ואחד הדברים האהובים עלי היה לבחור שמות
אך כאשר ילד מספר 7 הגיע
כמעט אזלו לנו השמות האמצעיים
היה משא ומתן ארוך
לפני שהסכמנו לבסוף על ג'ניפר ברידגט
כל הורה בקהל
מכיר את השמחה וההתרגשות
בבחירת שם לתינוק חדש
ואני התרגשתי ושמחתי
לעזור לאמי ברגע הטקסי המיוחד הזה.
אך לא בכל מקום זה כך
נסעתי הרבה וראיתי הרבה
אבל הופתעתי ללמוד
שבחלקים באתיופיה,
הורים משהים את בחירת השם לתינוק חדש
בחודש ויותר.
למה להשתהות?
למה לא לזרז את הרגע הקסום הזה?
ובכן, הם משתהים כי הם מפחדים.
הם מפחדים שתינוקם ימות.
והאובדן יהיה מעט יותר נסבל בלי שם
פנים בלי שם יכולים לעזור להרגיש
מעט פחות קשר.
אז בחלק אחד של העולם,
רגעים של שמחה, התרגשות, חלומות על עתידו של הילד
בעוד שבחלק אחר,
הורים מלאים חרדה,
לא מעיזים לחלום על עתיד ילדם
מעבר למספר שבועות יקרי ערך.
איך זה יכול להיות?
איך יכול להיות ש 2.6 מליון תינוקות
מתים בכל העולם
לפני שהם מגיעים לגיל חודש?
2.6 מליון.
זו האוכלוסיה של ואנקובר.
והדבר המהמם ביותר הוא:
למה?
ביותר מידי מקרים, אנחנו פשוט לא יודעים.
אני זוכרת שראיתי גרף מעודכן
שכותרתו היתה
"סיבות לתמותת ילדים מתחת לגיל חמש מסביב לעולם"
ויש שם פיסה די גדולה, מעל 40 אחוז
40 אחוז שכותרתם "ילודים".
עכשיו, "ילודים" זו לא סיבת המוות.
ילודים זה פשוט תיאור,
תיאור שמשמעותו שהתינוק היה בן פחות מחודש
עבורי "ילודים" משמעו "אין לנו מושג".
עכשיו, אני מדענית, אני רופאה.
אני רוצה לתקן דברים.
אבל אי אפשר לתקן מה שאי אפשר להגדיר.
ולכן הצעד הראשון שלנו לאפשר להורים האלה לחלום
יהיה לענות על השאלה:
למה תינוקות מתים?
ולכן אני רוצה לדבר על גישה חדשה
גישה שאני מרגישה
שלא רק תעזור לנו לדעת למה תינוקות מתים,
אלא גם תתחיל לשנות לגמרי
את כל התחום של בריאות הציבור.
היא נקראת "רפואה ציבורית ממוקדת"
עבורי תרופה ממוקדת היא מושג מיוחד מאוד
התמחיתי בתור רופאת סרטן - אונקולוגית
התמחיתי כך כי רציתי לגרום לאנשים להרגיש טוב יותר
אבל לעיתים קרובות מידי הטיפולים גרמו להם להרגיש רע יותר
אני זוכרת נשים צעירות שהוסעו למרפאה על ידי
אמהותיהן --
מבוגרות שנעזרו באמהותיהן כדי להכנס לחדר הבדיקות
הן היו כל כך חלשות
בגלל הטיפול שנתתי להן.
אך בזמנו, בקו החזית במלחמה נגד הסרטן
היו לנו מעט כלים.
והכלים שהיו ברשותנו לא יכלו להבחין
בין תא סרטני, שבו רצינו לפגוע קשה
לבין תאים בריאים שעליהם רצינו לשמור.
וכך, תוצאת הלוואי שכולם מכירים --
נשירת שיער, בחילות,
דיכוי המערכת החיסונית כך שזיהומים מהווים איום מתמיד
היו תמיד בסביבה.
ואז עברתי לתעשיית הביוטכנולוגיה.
והתחלתי לעבוד על גישה חדשה לטיפול בחולות סרטן השד
שיכלה לעשות עבודה טובה יותר בזיהוי התאים הבריאים
ובידולם מתוך התאים החולים או הסרטניים.
זו תרופה בשם הרצפטין.
ומה שהרצפטין מאפשר לעשות זה
לכוון בדיוק לתאי סרטן השד HER2 חיוביים
הסוג המפחיד ביותר של סרטן השד, בזמנו.
הדיוק הזה אפשר לנו לפגוע קשה בתאי הסרטן
בעודנו עדינים יותר לתאים הנורמליים.
פריצת דרך ענקית.
זה הרגיש כמו נס
עד כדי כך שכיום
אנחנו משתמשים בכל הכלים האלה --
נתונים גדולים, ניטור צריכה, ריצוף גנים ועוד --
להכריע מגוון רחב של מחלות.
זה מאפשר לנו לטפל באנשים
בתרופה הנכונה בזמן הנכון.
תרופות ממוקדות ביצעו מהפכה בריפוי סרטן
הכל השתנה.
ואני רוצה שהכל ישתנה שוב.
אז שאלתי את עצמי:
למה אנחנו צריכים להגביל
את השיטות החכמות, הממוקדות יותר האלה להכרעת מחלות
לעולם העשיר?
עכשיו, אל תבינו אותי לא נכון --
אני לא מדברת על הבאת תרופות יקרות כמו הרצפין
לעולם המתפתח,
למרות שהיתי רוצה לעשות את זה.
אני מדברת על
מעבר מכיונון מדויק ביחידים
להכרעת בעיות בריאות
באוכלוסיות.
טוב, בסדר, אתם בטח חושבים "היא משוגעת
אי אפשר לעשות את זה, זה שאפתני מידי".
אבל הנה הנקודה:
אנחנו כבר מבצעים את זה בצורה מוגבלת,
וזה כבר מתחיל לעשות שינוי גדול.
אז זה מה שקורה.
סיפרתי לכם שהתמחיתי ברפואת סרטן
אבל כמו הרבה רופאים, המון רופאים, שלמדו בסן פרנסיסקו בשנות ה 80
התמחיתי גם כרופאת איידס.
זה היה זמן נוראי.
איידס היה גזר דין מוות.
כל החולים שלי מתו.
עכשיו המצב השתפר
אבל HIV/איידס נשאר אתגר עולמי קשה.
בעולם כולו, כ 17 מיליון נשים נשאיות HIV.
אנחנו יודעים שכשנשים אלו יכנסו להריון,
הן יכולות להעביר את הוירוס לתינוקן.
אנחנו גם יודעים, שבהעדר טיפול,
מחצית מהתינוקות האלו לא ישרדו עד גיל שנתיים.
אבל אנחנו גם יודעים שטיפול אנטי-ויראלי יכול בעצם להבטיח
שהיא לא תעביר את הוירוס לתינוקה.
אז מה אנחנו עושים?
טוב, שיטת ה"תרופה אחת מתאימה לכולן", בדומה להפצצה בכימותרפיה,
משמעה שנבדוק ונטפל בכל אישה הרה בעולם.
זה יעשה את העבודה
אבל זה לא מעשי.
לכן, במקום, אנחנו מתמקדים באיזורים בהם שיעורי ה HIV הם הגבוהים ביותר
אנחנו מכירים ארצות מסוימות באפריקה מדרום לסהרה
שבהן אנחנו יכולים לבדוק ולטפל בנשים הרות, שבהן השיעורים הם הגבוהים ביותר.
הגישה הממוקדת הזו לבריאות הציבור
קיצצה בכחצי
הדבקה ב HIV מאם לתינוקה
ב 5 השנים האחרונות
(מחיאות כפים)
סינון נשים הרות באיזורים מסויימים בעולם המתפתח
הוא דוגמה חזקה
לאיך רפואה ציבורית ממוקדת יכולה לשנות דברים, בגדול
אז..
איך עושים את זה?
אנחנו יכולים לעשות את זה כי אנחנו יודעים
יודעים למי לכוון
יודעים למה לכוון
לאן לכוון ואיך לכוון.
ואלו, לדעתי, המרכיבים החשובים של בריאות ציבורית ממוקדת:
מי, מה, איפה ואיך.
אז בואו נחזור חזרה ל 2.6 מליון התינוקות
שמתים לפני שהם בני חודש.
והנה הבעיה: אנחנו פשוט לא יודעים.
זה אולי נראה בלתי יאמן,
אבל הדרך להבין את מקרי מיתת התינוקות
במדינות האלה, שבהן הן תדירות
היא באמצעות שיחה עם האם.
עובד בריאות שואל את האמא, שרק עכשיו איבדה את תינוקה
"האם התינוק הקיא? האם היה לו חום?"
ויכול להיות שהשיחה מתקיימת
אפילו שלושה חודשים אחרי שהתינוק מת.
עכשיו שימו את עצמכם בנעלים של האמא
זו שיחה מייסרת וקורעת לב
ואפילו יותר גרוע -- זה לא עוזר,
כי יכול להיות שנדע שהיה חום והקאות,
אבל לא נדע מדוע.
כך שבהעדר הידע הזה,
אנחנו לא יכולים לעזור לאמא, למשפחה
או למשפחות אחרות במדינה ההיא
להמנע מטרגדיה דומה.
אבל מה אם ניישם גישה של בריאות ציבורית ממוקדת?
בואו נגיד, לדוגמא
שנגלה, באיזורים מסוימים באפריקה
שתינוקות מתים בגלל זיהום בקטריאלי
שמועבר מהאם לתינוק,
שנקרא סטרפטוקוקוס מקבוצה B.
בהעדר טיפול, יש לאם סיכוי גדול פי 7
לאבד גם את תינוקה הבא.
ברגע שהגדרנו את הבעיה, אנחנו יכולים למנוע את המוות הזה
בעזרת משהו פשוט ובטוח כמו פנצילין.
אנחנו יכולים לעשות את זה כי אנחנו יודעים.
וזו הנקודה:
ברגע שיודעים, אפשר להביא את ההתערבות הנכונה
לאנשים הנכונים במקום הנכון.
ולהציל חיים.
בגישה הזו, ובהתערבויות האלה
ועוד דומות להן,
אין לי ספק
שגישה ממוקדת לבריאות ציבורית
יכולה לעזור לנו להגשים את יעד 15 השנים
וזה יתורגם להצלת חייהם של מיליון תינוקות
בכל שנה ושנה.
מיליון תינוקות בכל שנה
ולמה לעצור שם?
גישה חזקה בהרבה לבריאות הציבור --
דמיינו מה יכול להיות אפשרי.
למה שלא נצליח למגר ביעילות תת-תזונה?
למה שלא נמנע סרטן צוואר-הרחם אצל נשים?
ולמה שלא נכחיד את המלריה?
(מחיאות כפיים)
כן, תמחאו כפים לזה!
(מחיאות כפיים)
אני חייה בשני עולמות שונים,
עולם אחד מאוכלס במדענים,
ועולם אחר מאוכלס במומחים לבריאות הציבור
גישה ממוקדת לבריאות הציבור מבטיחה
לאחד בין שני העולמות.
אבל, אתם יודעים, כולנו חיים בשני עולמות:
העולם העשיר והעולם העני.
ומה שהכי מרגש אותי בגישה הממוקדת
היא מקרבת בין שני העולמות האלה.
בעולם העשיר, בכל יום,
אנחנו משתמשים בכשרון ובכלים מדהימים--
בכל מה שיש לנו --
על מנת לדייק בחיסול מחלות בדרכים שלא דמיינתי
שיהיו אפשריות
בודאי שנוכל להשתמש בכשרונות ובכלים האלה
למנוע מתינוקות למות בעולם העני.
אם נעשה כך
כל הורה יוכל להיות בטוח
ולתת לתינוק שם ברגע לידתו,
להעז לחלום שתוחלת החיים של התינוק תימדד בעשרות שנים,
ולא בימים.
תודה
(מחיאות כפיים)