Zadnjih deset let
preučujem nedržavne oborožene skupine:
teroriste, upornike in milice.
Zanima me, kaj te skupine počnejo, kadar ne streljajo.
Ta nasilna gibanja želim bolje razumeti
in najti poti, kako spodbuditi prehod od nasilja
k nenasilni konfrontaciji.
Delam na terenu, na ravni politik in v knjižnici.
Da bi rešili večino trenutnih konfliktov, moramo razumeti take oborožene skupine,
saj se je značaj vojne spremenil.
Nekoč je šlo za tekmovanje med državami.
Nič več.
Zdaj je konflikt med državami in nedržavnimi akterji.
Na primer: od 216 mirovnih sporazumov,
podpisanih med 1975 in 2011,
jih je bilo 196 med državo in nedržavnim akterjem.
Zato jih moramo bolje razumeti: moramo jih bodisi vključiti
bodisi premagati skozi uspešno rešitev konflikta.
Ampak kako naj to naredimo?
Vedeti moramo, kaj jih vodi.
Veliko vemo o tem, kako in zakaj se borijo,
skoraj nič pa o tem, kaj počnejo, ko niso v boju.
Oborožen boj in politika brez orožja sta povezana.
Gre za delo iste organizacije.
Teh skupin ne bomo razumeli, sploh pa ne premagali,
če ne dobimo celostnega vpogleda.
Današnje oborožene skupine so kompleksno organizirane.
Libanonski Hezbolah, recimo,
je znan po nasilnem spopadanju z Izraelom.
A od ustanovitve v zgodnjih 80. letih
je Hezbolah vzpostavil tudi politično stranko,
mrežo socialnih storitev ter vojaški aparat.
Palestinski Hamas,
ki je tudi znan po samomorilskih napadih na Izrael,
vodi območje Gaze od leta 2007.
Te skupine torej niso samo strelci.
Opravljajo več nalog.
Vzpostavljajo kompleksne sisteme komunikacije,
radijske postaje, TV kanale,
spletne strani in strategije za družabne medije.
Tule je ISIS revija,
ki izhaja v angleščini in je namenjena rekrutiranju.
Oborožene skupine vlagajo tudi v zbiranje sredstev -
ne s plenjenjem, pač pa z odpiranjem dobičkonosnih podjetij,
denimo v gradbeništvu.
Te dejavnosti so ključne.
Skupinam pomagajo krepiti moč,
zbirati sredstva,
rekrutirati in graditi blagovno znamko.
Oborožene skupine počnejo še nekaj:
z vlaganjem v socialne službe
krepijo vezi s prebivalstvom.
Gradijo šole, vodijo bolnišnice,
odpirajo programe poklicnega izobraževanja, dajejo mikrokredite.
Hezbolah ponuja vse to in več.
Oborožene skupine skušajo ljudi pridobiti tudi tako,
da ponujajo tisto, česar država ne:
varnost.
Prvotni vzpon talibanov v povojnem Afganistanu
ali celo prvi koraki razvoja ISIS
so povezani tudi s poskusi teh skupin
zagotoviti varnost.
Na žalost je bila v teh primerih
cena take varnosti
za prebivalce neznosna.
Na splošno pa s socialno službo te skupine poskrbijo za nekaj,
česar vlada ni sposobna narediti,
kar še okrepi njihovo moč
in vpliv.
Volilne zmage Hamasa leta 2006
ne bi razumeli, če ne upoštevamo socialnega dela, ki ga nudi.
Slika je res zapletena,
a z vidika Zahoda oborožene skupine predstavljajo samo nasilje.
Vendar to ne pokaže njihove celotne moči,
strategije ali dolgoročne vizije.
Te skupine so hibridi.
Vzpnejo se, ker zapolnijo praznino, ki je vlada ne,
postanejo tako oborožene kot politične,
vključijo se tako v nasilni boj kot v vladanje.
In bolj ko so kompleksne in prefinjene,
manj v njih vidimo nasprotje državi.
Kako bi opredelili Hezbolah?
Nadzorujejo del ozemlja in upravljajo z njim,
pobirajo smeti in vodijo komunalo.
Je to država? So uporniki?
So nekaj drugega, novega?
Kaj pa ISIS?
Meje so zabrisane.
Živimo v svetu držav, ne-držav in nečesa vmes,
in šibkejše ko so države, kot denimo na Bližnjem vzhodu,
bolj nedržavni akterji vstopajo na ta teren.
To je pomembno za vlade, saj bodo za boj s temi skupinami
morale bolj vlagati v nevojaška orodja.
Vsak pristop, da bo trajen,
se mora osredotočiti na boljše vladanje.
To velja tudi za zagotavljanje miru.
Če bomo bolje razumeli oborožene skupine,
bomo vedeli, kakšne spodbude
bodo omogočile prehod od nasilja k nenasilju.
V tem novem boju med državami in drugimi akterji
vojaška moč lahko dobi nekaj bitk,
ne bo pa prinesla miru in stabilnosti.
Da bi to dosegli,
potrebujemo dolgoročno vlaganje v zagotavljanje varnosti,
v zagotavljanje dobre vlade,
pomanjkanje česar je pripeljalo do vzpona teh skupin.
Hvala.
(Aplavz)